РІШЕННЯ
Іменем України
14.07.2016 року Франківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Мартинишин М.О.

при секретарі Шоробура С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації м.Львова, ОСОБА_3

про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням

та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 , своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2

до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації м.Львова,

про визнання права користування житловим приміщенням, суд, -

встановив:
Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивують тим, що 06.06.1995 на підставі ордера №54, виданого згідно розпорядження Радянського РВК за наказом командира в/частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 отримав право на вселення до кімнати АДРЕСА_1 , який являється відомчим гуртожитком Міністерства оборони України та перебуває на обліку основних засобів у КЕВ м. Львова. Під час проживання за вказаною адресою склад сім`ї ОСОБА_6 у зв`язку з одруженням збільшився до 3 осіб, він та відповідачі. За вказаною адресою відповідачі проживали у термін по березень 2007 року коли у складі сім ї основного квартиронаймача ОСОБА_6 вибули на постійне проживання до Російської Федерації. З березня 2007 року відповідачі у вищевказаному гуртожитку не проживають, однак кімнату №24 встановленим порядком КЕВ м.Львова не задали. Окрім цього, відповідачі, не являючись військовослужбовцями чи працівниками Збройних Сил України та не перебуваючи на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України продовжують бути зареєстрованими у гуртожитку, не проживаючи у ньому. У зв`язку викладеним вважає, що відповідачі втратили право на користування вказаним житловим приміщенням , що належить до житлового фонду Міністерства оборони України. Просить позов задовольнити.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 , своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 подав до суду позов, в якому просить визнати за ним та членами його сім`ї, право на користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_6 та члени його сім`ї не є військовослужбовцями чи працівниками Збройних Сил України, не перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України, за місцем реєстрації відсутні понад 6 місяців, а тому втратили право на користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 . На даний час, він військовослужбовець Львівського обласного військового комісаріату, учасник АТО, капітан, разом із членами своєї сім`ї дружиною ОСОБА_7 та двома малолітніми дітьми ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 більше трьох років постійно проживаємо в кімнаті АДРЕСА_1 . 05 квітня 2016 року на ім`я ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 , у встановленому порядку, нимм було подано рапорт про надання жилої площі в гуртожитку у м. Львові на склад сім`ї з 4 осіб. Відповідно до витягу з протоколу №4 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20 травня 2016 року вказаною комісією його рапорт від 5.04.2016 року погоджено та направлено в КЕВ м. Львова для надання житлової площі в гуртожитку. Однак до сьогоднішнього дня кімнату №24 в гуртожитку МО України у АДРЕСА_2 за ним та членами моєї сім`ї не закріплено. З урахуванням того, що він є діючим військовослужбовцем Збройних Сил України, учасником бойових дій, разом із своєю сім`єю постійно - понад 3 роки проживаємо в кімнаті АДРЕСА_1 , сплачує плату за користування житлом та комунальні послуги, має право на надання житлової площі в гуртожитку та подав відповідні документи, а тому вважає, що набув права користування кімнатою АДРЕСА_1 . Просить позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова позовні вимоги підтримав, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_9 заперечив, дав аналогічні пояснення викладеним у позові Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова. Просить визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 . В позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_9 просить відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 , яка своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 та її представник в судове засідання не з`явилися, однак представник відповідача ОСОБА_1 , подав до суду заяву до якої і долучив нотаріально завірену заяву, з яких видно, що ОСОБА_1 такі позови визнає повністю, просить такі задовольнити та заслухати справи у їх відсутності по наявних матеріалах справи доказів, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечили інші учасники судового процесу.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні позови підтримали повністю, надали аналогічні пояснення викладеним у позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Просять визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 та членами його сім`ї, право на користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 .

Представник третьої особи Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації м.Львова у судовому зсіданні не заперечив щодо задоволення позивів Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 , при вирішенні таких покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спорів по суті, суд приходить висновку, що позови Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_9 підлягають до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 06.06.1995 на підставі ордера №54, виданого згідно розпорядження Радянського РВК за наказом командира в/частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 отримав право на вселення до кімнати АДРЕСА_1 , який являється відомчим гуртожитком Міністерства оборони України та перебуває на обліку основних засобів у КЕВ м. Львова. Під час проживання за вказаною адресою склад сім`ї ОСОБА_6 у зв`язку з одруженням збільшився до 3 осіб, він та відповідачі. За вказаною адресою відповідачі проживали у термін по березень 2007 року коли у складі сім ї основного квартиронаймача ОСОБА_6 вибули на постійне проживання до Російської Федерації. З березня 2007 року відповідачі у вищевказаному гуртожитку не проживають, однак кімнату №24 встановленим порядком КЕВ м.Львова не задали.

Суд приходить до висновку, що відповідачі позбавились права користування спірними кімнатами, добровільно залишивши жиле приміщення, забравши свої особисті речи та здійснивши дії, направлені на припинення права користування ними цими кімнатами.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи зі змісту норм ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності.

Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка проживає в цьому житловому приміщені, так і для відмови в цьому.

Стаття 71 ЖК України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Судом також встановлено не проживання відповідачів в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Поважності причин відсутності відповідачів в житловому приміщенні суду не повідомлено.

Відповідно до ст.127 ЖК України, п.2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» роз`яснив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно з ч.2 ст.128, ст.129 ЖК України, ч.1 п.10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно вимог п. 19 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями»№ 1081 від 03.08.2006 року у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 14 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. N 37, службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населенному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Крім цього, відповідно до ст.174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем ОСОБА_1 позову Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_9 , не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд приймає таке визнання відповідачем позовів, що підтверджується долученою нотаріальною заявою про визнання позовних вимог від 17.06.2016 року.

Враховуючи вище доведене, а також ст. 16 ЦК України та те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають тривалий час, більше встановлені законом строки, однак зареєстрований в кімнаті АДРЕСА_1 , витрат по утриманню кімнати не беруть, добровільно залишили кімнату та іншої домовленості між ними та позивачем не було про їх проживання, та враховуючи те, що такий позов визнаний відповідачем ОСОБА_1 , який судом було прийнято, а тому слід захистити право позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова шляхом задоволення його позовних вимог повністю, атому слід визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова слід стягнути понесені останнім судові витрати в розмірі 243,60 грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Судом також встановлено, військовослужбовець ІНФОРМАЦІЯ_3 , учасник АТО, капітан ОСОБА_3 , разом із членами своєї сім`ї дружиною ОСОБА_7 та двома малолітніми дітьми ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 більше трьох років постійно проживаємо в кімнаті АДРЕСА_1 .

05 квітня 2016 року ОСОБА_3 на ім`я ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 , у встановленому порядку, було подано рапорт про надання жилої площі в гуртожитку у м. Львові на склад сім`ї з 4 осіб.

Відповідно до витягу з протоколу №4 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20 травня 2016 року вказаною комісією мій рапорт від 5.04.2016 року погоджено та направлено в КЕВ м. Львова для надання житлової площі в гуртожитку.

Однак до сьогоднішнього дня кімнату №24 в гуртожитку МО України у АДРЕСА_2 за військовослужбовцем ОСОБА_3 та членами його сім`ї не закріплено.

Конституцією України закріплено право на житло. Таке право є безумовним. Зокрема у ст 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 9 ЖК Української РСР , ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування.

Відповідно до ст. 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Згідно ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Статтею 12 цього ж Закону визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу і не перебувають у шлюбі, розміщуються у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, а сімейні - у сімейних гуртожитках.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081 "Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями" (далі - Постанова) військовослужбовці та члени їх сімей, які постійно проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовим житловим приміщенням. службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним.

Пунктоми 2,3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМУ від 03.08. 2006 року №1081, визначено, що військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла.

Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей для постійного проживання провадиться шляхом надання новозбудованого житла, виключення з числа службових, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Виключення житлового приміщення з числа службових провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини або квартирно-експлуатаційного органу.

Згідно п. 5.2 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №737 від 30.11.2011 року жила площа в гуртожитках надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьому населеному пункті рішенням КЕВ (КЕЧ) району за клопотанням командира військової частини.

Пунктом 5.12 цієї ж Інструкції визначено, що не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР.

В свою чергу, за змістом ст. 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не можуть бути виселені: сім`ї військовослужбовців.

Згідно з ч.1 ст.118, ч.2 ст.123, ст. 124 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

З урахуванням того, що третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_9 є діючим військовослужбовцем Збройних Сил України, учасником бойових дій, має значну вислугу, одружений має на утриманні двоє дітей, разом із своєю сім`єю постійно - понад 3 роки проживаємо в кімнаті АДРЕСА_1 , сплачуємо плату за користування житлом та комунальні послуги, жодним іншим житлом не забезпечений та має право на надання йому такої житлової площі в гуртожитку та подав відповідні документи, а тому суд вважає, що він разом із членами своєї сім`ї набув права користування кімнатою АДРЕСА_1 .

За такими обставинами суд дійшов висновку, що третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_9 довела ті обставини, на які посилалася, як на підставу своїх вимог.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення сторін, наданих в судовому засіданні, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає позовні вимоги третьої особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_9 повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню, а тому слід визнати за ОСОБА_3 та членами його сім`ї, право на користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 3,4, 10, 11, 27, 30, 57-60, 62, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст.71, 72, 124,125 ЖК України, суд-

вирішив:
Позов Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації м.Львова, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Квартирно-експлуатаційного відділ м.Львова судові витрати у розмірі 243,60 грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 , своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації м.Львова про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 та членами його сім`ї, право на користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мартинишин М.О.