Справа №490/7480/16-ц 19.12.2016 19.12.2016 19.12.2016
Справа №490/7480/16-ц Головуючий першої інстанції Батченко О.В.
Провадження №22-ц/784/2761/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

19 грудня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі: головного державного виконавця - Сазонова Д.К.,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 липня 2016 року, постановлену за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області) звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

В поданні зазначено, що на примусовому виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №2-336/2011р., виданого 10 грудня 2012 року Жовтневим районним судом Миколаївської області про звернення стягнення на нежитлові будинки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності по 1/4 частині кожному, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 3 155 808 грн. 00 коп., за рахунок чого задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» по стягненню боргу за кредитним договором №02/174/07/-КЛТ від 04 жовтня 2007 року, укладеним між банком та ТОВ «Гронос ЛТД», в загальній сумі 3 239 996 грн. 09 коп.

Посилаючись на те, що вказане судове рішення боржником ОСОБА_2 не виконується, що свідчить про ухилення останнього від виконання покладених на нього судовим рішенням обов'язків, державний виконавець просив задовольнити подання.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 липня 2016 року подання задоволено. Постановлено обмежити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань, покладених на нього виконавчим листом №2-336/2011р. від 10 грудня 2012 року, виданим Жовтневим районним судом Миколаївської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу районного суду скасувати, посилаючись на недоведеність тих обставин, які є законною підставою для встановлення обмеження у праві виїзду за межі країни.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи подання, районний суд виходив з наявності невиконаного боржником обов'язку за виконавчим документом та безрезультатності проведених виконавчих дій, що, на думку районного суду, свідчить про свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення.

Проте, з таким висновком районного суду, колегія суддів у повній мірі погодитись не може, з огляду на наступне.

В силу ст.3 Конституції України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, що здійснюється нею через систему відповідних державних органів, а також судів.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Так, порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 р. № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон України).

Положеннями ст.6 Закону України встановлено, що громадянинові України може який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п.5 ч.1 ст.6 Закону України).

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України та п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (яка діяла на час звернення головного державного виконавця з поданням) такі питання вирішуються судом за поданням державного виконавця.

За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, встановлених судовим рішенням.

Оскільки поняття «ухилення» законодавчо не визначено та має оціночний характер, судова практика вважає ухиленням з об'єктивної сторони діяння або бездіяльність боржника, які полягають в навмисному чи іншому свідомому невиконанні обов'язку (Верховний Суд України. Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України 01 лютого 2013 року).

На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Форма та зміст подання державного виконавця має відповідати вимогам викладеним у Інструкції з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція), в тому числі має містити відомості про характер та розмір невиконаного зобов'язання боржником, а також підтвердження факту ухилення боржника від виконання обов'язку.

Отже, відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України наявність обставин, за яких може бути встановлено обмеження, в тому числі і наявність умислу боржника на ухилення від виконання зобов'язань, покладається на суб'єкта подання - державного виконавця. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Сам факт наявності невиконаних зобов'язань не може бути достатньою підставою для встановлення обмеження у виїзді за межі України.

З матеріалів справи вбачається, що 14 жовтня 2014 року ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження №45068499 за виконавчим листом №2-336/2011р., виданим 10 грудня 2012 року Жовтневим районним судом Миколаївської області про звернення стягнення на нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які складаються з адміністративної будівлі - літ.А, загальною площею 319.5 кв.м., вагової - літ. В-2, загальною площею 136 кв.м., кукурузосховища - літ.Г, загальною площею 109.1 кв.м., котельні - літ.Ж, загальною площею 50.8 кв.м., зимового складу - літ.З, загальною площею 1760.0 кв.м., зимового складу - літ. К, загальною площею 1760.0 кв.м., зимового складу - літ.Л, загальною площею 1760 кв.м., вбиральні - літ.М, альтанки - літ.Ц, дизельної - літ.Ч, водосховища - літ.Х, огорожі №6,7, споруд №8,9, які належать ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності по 1/4 частині кожному, шляхом проведення прилюдних торгів, встановив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 3 155 808 грн. 00 коп., за рахунок чого задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» по стягненню боргу за кредитним договором №02/174/07/-КЛТ від 04 жовтня 2007 року, укладеним між банком та ТОВ «Гронос ЛТД», в загальній сумі 3 239 996 грн. 09 коп. (а.с.6).

Вирішуючи питання про можливість розгляду подання державного виконавця по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Правила ст.377-1 ЦПК України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду не визначають особливого порядку прийняття до розгляду подання державного виконавця. Тому відповідно до ст.122 ЦПК України після перевірки дотримання державним виконавцем вимог щодо форми та змісту подання, необхідним є постановлення суддею ухвали про відкриття провадження та призначення подання до розгляду в судовому засіданні, в якій слід зазначати час і місце розгляду та спосіб повідомлення суб'єкта внесення подання.

Зазначена норма закону є обов'язковою і при розгляді справ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Втім, з матеріалів справи вбачається, що районним судом було розглянуто подання головного державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без постановлення ухвали щодо відкриття провадження у справі та призначення подання до розгляду в судовому засіданні.

Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу, судом не були виконані вимоги процесуального закону, передбачені ст.122 ЦПК України.

Разом з тим, правильне застосування судом процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з цього питання є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина та має на меті сприяти ефективному, своєчасному і законному примусовому виконанню рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Також, постановляючи оскаржувану ухвалу, районний суд не звернув уваги на те, що питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом за обов'язковою участю державного виконавця, оскільки останній, під час розгляду такого подання, зобов'язаний довести суду необхідність обмеження конституційних прав боржника у виконавчому провадженні.

З урахуванням того, що ч.2 ст.377-1 ЦПК України передбачено негайний розгляд справи, що унеможливлює повідомлення державного виконавця про дату розгляду подання шляхом направлення судової повістки з повідомленням про вручення, державний виконавець може бути повідомлений про дату судового засідання у спосіб, передбачений частинами 5,6 ст.74 ЦПК України (телеграма, факс), а також кур'єром із зворотною розпискою, електронною поштою, телефонограмою.

Втім, вищенаведені вимоги процесуального закону судом не були дотримані та зазначене вище подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглянуто у відсутність головного державного виконавця.

Також, слід зазначити, що матеріали подання головного державного виконавця (а.с.1-4) не містять жодних посилань на конкретні факти навмисного чи іншого свідомого невиконання обов'язку боржником, а також підтверджень таких фактів.

Отже, оскільки судом першої інстанції при вирішенні вказаного подання було порушено порядок, встановлений для його вирішення, то ухвала суду підлягає скасуванню з направленням подання та доданих до нього матеріалів на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі та призначення до розгляду в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст.311, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 липня 2016 року скасувати, а подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, разом з доданими до нього матеріалами, направити до суду першої інстанції на новий розгляд для вирішення питання про відкриття провадження у справі та призначення до розгляду в судовому засіданні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина