Справа № 308/6685/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

06 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Панька В.Ф.,

суддів: Готри Т.Ю. та Бисаги Т.Ю.,

при секретарі: Шукаль О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 16 серпня 2016 року за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за орендну плату та комунальні послуги, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16 серпня 2016 р. було відмовлено в задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

ОСОБА_1 просить цю ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Указує, що суддею неправильно встановлено обставини щодо відсутності належних доказів на підтвердження заяви про забезпечення позову. Зазначає, що його належним чином не було повідомлено про розгляд цієї заяви, а копія не надсилалася.

В письмових запереченнях ОСОБА_2 заперечує проти позовних вимог в цілому.

Суд першої інстанції виходив з того, що до поданої заяви про забезпечення позову не надано жодного доказу того, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Апеляційну скаргу слід відхилити, ухвалу судді залишити без змін з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи 01 липня 2016 р. ОСОБА_1 було подано позовну заяву про стягнення заборгованості за орендну плату та комунальні послуги (а.с.2-4), а також заяву про забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно та грошові кошти (а.с.5-7).

Згідно зі ст. 151 ЦПК України суд за заявою сторони має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 152 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Відповідно до п.4 абз. 3 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суддя, вирішуючи питання про необхідність вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки в своїй заяві позивач як на обґрунтування своїх вимог зазначає, що в нього викликають небезпідставні побоювання відносно протизаконних намагань відповідача щодо несплати суми заборгованості, а у звязку з цим він може понести необгрунтовані і незворотні матеріальні витрати, а також вважає, що неприйняття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно та грошові кошти може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову на користь позивача.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено наявність достатніх підстав для застосування такого заходу забезпечення позову,як накладення арешту на майно та грошові кошти, а заява містить обґрунтування, які базується на припущеннях і не підтверджуються жодними доказами, а тому суд дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалу постановлено з додержанням вимог закону, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ч.2 ст.307, ч.1 ст.312, ст.ст.313,314,315,317,319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню касаційному порядку не підлягає.

Судді: