Справа № 579/1726/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2016 року Кролевецький районний суд Сумської області

в складі: судді Сірої Г.І.,

за участі секретаря Сірої С.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

третіх осіб з самостійними

позовними вимогами ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кролевець справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду 12.11.2015 року, треті особи, які заявляють самостійні вимоги, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом 01 лютого 2016 року, в яких просять визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Свої вимоги вони мотивують тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Кролевецької міськради народних депутатів 15 січня 1996 року, всі вони є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

15 липня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Кролевецького районного управління юстиції Сумської області був складений актовий запис за №55. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_3. Відповідачка після одруження зареєструвалася в їхній квартирі за вказаною адресою та стала проживати як член сім'ї. Подружнє життя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не склалося і у червні місяці 2014 року відповідачка разом з сином ОСОБА_6 переїхали проживати до своєї мами в м.Вінниця. На сьогодні шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не розірваний, відповідачка продовжує бути членом сім'ї. Поновлювати шлюбні відносини відповідачка наміру немає. ОСОБА_4 не проживає в квартирі тривалий час - з червня місяця 2014р. по даний час, але так як вона зареєстрована в зазначеній квартирі, то це впливає на нарахування та оплату комунальних послуг, а також її дохід потрібно враховувати при отриманні субсидії. Вони неодноразово зверталися до відповідачки з проханням добровільно знятись з реєстрації у належній їм квартирі, але вона відмовилась, нічим не обґрунтовуючи свою відмову.

Ще в червні 2014 року ОСОБА_4 вивезла з квартири свої особисті речі. Після цього жодного разу в квартирі не з'являлася, наміру в ній проживати теж не виявляла.

Після того, як відповідачка стала проживати в іншому місці, тобто з червня 2014 року, всі витрати по утриманню квартири несуть вони.

Крім того, ОСОБА_4, має зобов'язання за кредитним договором перед ПАТ КБ "Приватбанк". У зв'язку з невиконанням умов договору утворилася заборгованість. За місцем прописки відповідачки, тобто на їхню адресу, постійно телефонують працівники банку, направляють повістки про виклик до суду, повідомлення про візит, що негативно впливає на їхній психічний стан.

Позивач та треті особи, які заявляють самостійні вимоги, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. При цьому вони посилаються також на те, що сама відповідач не має наміру повертатися в м.Кролевець та поновлювати подружніх стосунків з ОСОБА_3, належне їй майно в квартирі відсутнє. ОСОБА_3 також зазначив, що після відбуття покарання за вироком суду він намагався відновити сімейні стосунки з ОСОБА_4, однак вона заперечує проти цього. Він надає матеріальну допомогу по утриманню їх сина, однак їх з відповідачем сім'я фактично розпалася, хоча на сьогодні шлюб не розірвано.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 проживає в м.Вінниця, ухвалою суду від 11.12.2015 року та від 04.02.2016 року було прийнято рішення про судове доручення Вінницькому міському суду про допит відповідача по даній справі. Судові доручення були виконані Вінницьким міським судом та до Кролевецького районного суду були надіслані журнали судового засідання та диски із звукозаписом судового засідання.

При прослуховуванні дисків із звукозаписом судових засідань при допиті відповідача ОСОБА_4 Вінницьким міським судом з її пояснень вбачається, що квартирою АДРЕСА_1 вона не користується з липня 2014 року. В травні 2014 року її чоловіка, ОСОБА_3, було засуджено до 1 року 6 місяців позбавлення волі. Залишившись без засобів існування, так як роботи в м.Кролевець не було, вона вирішила переїхати до батьків в м.Вінниця та влаштуватись там на роботу, щоб якось забезпечити сина. Зараз вона працює та проживає в м.Вінниця в квартирі вітчима. У матері також є будинок за містом, де вона з вітчимом проживає. Що стосується зняття її з реєстрації в АДРЕСА_1 вона не згодна, позов не визнає, вважає, що непроживання її в квартирі за місцем реєстрації протягом тривалого часу не дає підстав для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Вона також пояснила, що не має наміру поновлювати подружні стосунки з ОСОБА_3, хоча шлюб між ними не розірвано, зазначивши, що той не бере участі в матеріальному забезпеченні їх сина. При цьому ОСОБА_4 повідомила, що бажає бути присутньою при розгляді справи в суді, однак до м.Кролевець приїхати не зможе.

21 березня 2016 року до суду надійшло клопотання відповідача по справі ОСОБА_4, яка просить проводити розгляд справи в режимі відеоконференції при Вінницькому міському суді, так як вона проживає в АДРЕСА_2

В судове засідання 01.04.2016 року відповідач, будучи повідомленою про час розгляду справи в телефонному режимі, у Вінницький міський суд не з'явилася, судова повістка повернулася за закінченням терміну зберігання (а.с.95, 116, 117).

Відповідач не з'явилася в судове засідання 04.05.2016 року, направлена за її місцем проживання повістка повернута за закінченням терміну зберігання (а.с.118, 119).

В судове засідання, призначене на 19 травня 2016 року в режимі відеоконференції дистанційно з Вінницьким міським судом, відповідач ОСОБА_4, будучи повідомленою про дату та час розгляду справи, не з'явилася, про причини неявки не повідомила, клопотання про відкладення судового розгляду у зв'язку з її неявкою до суду з поважних причин від неї не надходило (а.с. 120, 121, 122, 123).

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно розпорядження від 15 січня 1996 року керівника органу приватизації, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.14).

Власники квартири зареєстровані в даному помешканні, що вбачається з Будинкової книги для прописки громадян (а.с.17-19). 15 липня 2009 року ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_3 (до шлюбу - ОСОБА_5) ОСОБА_7 зареєстрували шлюб (а.с.24). Від шлюбу народився син - Матвєй, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.25). Як пояснили позивач та треті особи, що заявили самостійні вимоги, після укладення шлюбу ОСОБА_4 стала проживати в їхній квартирі та зареєструвала там своє місце проживання, що підтверджується записом в Будинковій книзі для прописки громадян (а.с.21). Як вбачається з їх пояснень, в червні 2014 року ОСОБА_4 залишила вказану квартиру як своє місце проживання, після цього жодного разу до квартири не з'являлася. ОСОБА_2 також пояснила, що через деякий час на прохання невістки вона передавала їй її особисті речі та речі дитини. Вони неодноразово зверталися до відповідача з проханням добровільно знятись з реєстрації у належному їм будинку, але вона категорично відмовлялась, при цьому ніяких пояснень своєї відмови не надавала. Таким чином, ОСОБА_4 з власної ініціативи залишила квартиру АДРЕСА_1 і не користується нею більше одного року при відсутності будь-яких перепон з їхнього боку як власників, маючи ключі від квартири, тому просять задовольнити їх позов, оскільки реєстрація відповідача в квартирі не дає можливості в повній мірі користуватися їм правами власників квартири, зокрема, при оформленні субсидії по оплаті комунальних послуг, та ін.

Факт тривалого непроживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 підтвержується показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які підтвердили, що з літа 2014 року ОСОБА_4 виїхала з м.Кролевець, залишивши квартиру позивачів, більше вони її не бачили. Як їм стало пізніше відомо, вона виїхала до матері в м.Вінниця.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 391 ЦК України.

Так, згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Частина 2 ст. 64 ЖК України зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

Частиною 2 ст.3 СК України встановлює, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_6, з власної волі залишила належну ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру як житло, яким вона користувалася за згоди власників, і більше року вона не проживає в даній квартирі. Як вбачається з її пояснень при допиті в якості відповідача Вінницьким міським судом, вона і не має наміру повертатися в м.Кролевець та користуватися в подальшому спірною квартирою як житлом.

На підставі викладеного, враховуючи вимоги позивача та третіх осіб з самостійними вимогами про визнання такою, що втратила право на житло, лише ОСОБА_4, яка більше одного року не користуються житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 Сумської області, який належить на праві власності позивачу та третім особам з самостійними вимогами, власних речей там не зберігає, обов'язки по утриманню житла не здійснює, суд вважає, що відповідача ОСОБА_4 слід визнати такою, що втратила право користування вказаним житлом.

Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-ІV.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, керуючись ст. 10, 11, 60, 212, 213-215 ЦПК України,

в и р і ш и в:

позови ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженку м.Мурманськ, такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Кролевецький районний суд в десятиденний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні при проголошенні судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу в десятиденний строк з дня отримання копії судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Суддя Г. І. Сіра