Справа №487/2422/14-ц 29.08.2016 29.08.2016 29.08.2016
Справа № 487/2422/14-ц Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження №22ц/784/6/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

29 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Шагаєм О.А.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представників відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року, ухваленого по цивільній справі за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим,

в с т а н о в и л а :

07 березня 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк») предявило зазначений первісний позов до ОСОБА_4І та ОСОБА_7, який обґрунтовувало наступним.

25 жовтня 2006 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (далі АКіБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклало з ОСОБА_4 договір про надання споживчого кредиту за № 0 на виконання умов якого в той же день передало позичальнику грошові кошти в сумі 120 000 гривень 00 копійок, отримавши, натомість, обовязок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 25 жовтня 2027 року, зі сплатою 15,00 % річних за користування ним.

У випадку порушення зобовязання позичальником в частині несплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у меншому розмірі ніж передбачено цим договором, він повинен був сплачувати АКІБ «УкрСиббанк» підвищені проценти, в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу, збільшеної на 15%, та пеню у розмірі подвійної облікової ставку НБУ від суми простроченого платежу.

В той же день, в тій же, що і кредитний договір формі, на забезпечення його виконання, АКіБ «УкрСиббанк» уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 договір поруки, за умовами якого останній поручався перед кредитором за належне виконання ОСОБА_4 обовязку за договором про надання споживчого кредиту № 0, а у разі порушення тою кредитного зобовязання погоджувався виступати разом з нею солідарним боржником з виплати боргу.

Названі договори набули чинності і стали для сторін обовязковими до виконання.

Рішенням Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк».

Порушуючи норми Цивільного кодексу України та умови договору ОСОБА_4 взятого на себе обовязку за кредитним зобовязанням належним чином не виконувала, у звязку із чим станом на 13 лютого 2014 року утворилася заборгованість перед Банком у сумі 130 887 гривень 91 копійка, з яких:

●112 050 гривень 04 копійоки заборгованість зі сплати тіла кредиту;

●16 800 гривень 18 копійок заборгованість зі сплати нарахованих відсотків за користування позиченими грошима;

●339 гривень 54 копійки пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;

●1 698 гривень 15 копійок пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Посилаючись на виписані обставини та відмову позичальника сплатити заборгованість добровільно, ПАТ «УкрСиббанк» просив стягнути її у солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_7М за судовим рішенням.

18 серпня 2014 року відповідач ОСОБА_7 предявив до ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 зустрічний позов, в якому просив припинити договір поруки від 25 жовтня 2006 року підставою чого назвав самовільне, без його згоди, внесення ПАТ «УкрСиббанк» змін до умов кредитування, а саме збільшення процентної ставки з 15% до 30%.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість у розмірі 130 887 гривень 91 копійку.

В задоволені позовних вимог до ОСОБА_7М відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено у повному обсязі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Представники відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подали на це рішення апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати лише в частині стягнення з ОСОБА_4 боргу за кредитом, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволені позовних вимог До ОСОБА_4 відмовити.

В обґрунтування скарги посилались на невідповідність рішення дійсним обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду 1 інстанції, в межах апеляційного оскарження, залишити без змін, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 у повному обсязі, суд 1 інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір про надання споживчого кредиту за № 0 за яким позичальник отримала грошові кошти в сумі 120 000 гривень 00 копійок, взявши, натомість, обовязок повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 25 жовтня 2027 року, зі сплатою 15,00 % річних за користування ним.

ОСОБА_4 взятого на себе обовязку не виконала, а тому, відповідно до норм ЦК України про належне виконання зобовязань, заборговані нею за кредитним зобовязанням кошти у розмірі 130 887 гривень 91 копійка слід стягнути на користь ПАТ «УкрСиббанк».

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Так, з матеріалів справи вбачається наступне.

25 жовтня 2006 року АКіБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклало з ОСОБА_4 договір про надання споживчого кредиту за № 0.

Відповідно нього, АКіБ «УкрСиббанк», який виступив кредитодавцем, зобовязувався надати ОСОБА_4 цільовий споживчий кредит в національній валюті в розмірі 120 000 гривень (пункти 1.1., 1.4 Договору).

У свою чергу позичальник, яким за договором є ОСОБА_4, взяла на себе зворотне зобовязання - використати отримані грошові кошти на придбання автомобіля і повернути АКіБ «УкрСиббанк» таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення, не пізніше 25 жовтня 2027 року, зі сплатою 15,00 % річних за користування ним (п.1.2.2. та п. 1.3.1. Договору).

Порушення позичальником умов кредитного договору давало Банку право вимагати від того дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати процентів за користування ним, а також, право стягнути проценти у підвищеному розмірі, пеню та штраф, у передбаченому договором розмірах.

Вже у день укладення договору АКіБ «УкрСиббанк» взятий на себе обовязок виконав у повному обсязі, в той час, як ОСОБА_4 свого слова у повній мірі не дотримала. Отримавши від Банку грошові кошти, вона використала їх за призначенням, попервах виконуючи і обовязок з повернення кредиту та сплаті процентів за користування ним. Проте у подальшому, її поведінка змінилася, вона стала виплачувати кредит невчасно та не у повному обсязі внаслідок чого, станом на 13 лютого 2014 року утворилася заборгованість перед Банком у сумі 130 887 гривень 91 копійка, з яких:

●112 050 гривень 04 копійки заборгованість зі сплати тіла кредиту;

●16 800 гривень 18 копійок заборгованість зі сплати нарахованих відсотків за користування позиченими грошима;

●339 гривень 54 копійки пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;

1 698 гривень 15 копійок пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Застосовані ПАТ «УкрСиббанк», заходи для зміни такої поведінки відповідача і повернення фактичних стосунків сторін до графіку погашення кредиту та сплати належних за договором грошових сум, позитивного результату не дали.

Більше того, існуюча заборгованість не тільки не зменшувалася, але і продовжувала зростати.

Фактична ситуація у стосунках сторін втратила керованість і потребувала від постраждалої сторони активних дій, спрямованих на захист своїх інтересів, і правового втручання у спір держави.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» використало таке своє право і предявило зазначений позов, надавши, як вважало, достатньо належних та допустимих доказів невиконання відповідачами взятих на себе за договором обовязків.

Суд 1 інстанції прийняв позовну заяву Банку, відкрив по ній провадження і, беззастережно дотримуючись положень чинних цивільного та цивільно-процесуального законодавств вирішив позов.

При цьому, він виходив з того, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, розглядаючи цивільні справи не інакше як за зверненням названих осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, за всебічного і повного з'ясування обставин справи і дотримуючись положень статей 1,3-4,10-11 ЦПК України.

За ними ж, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних. трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Справа, яка вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний на засадах змагальності сторін забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Проаналізувавши надані сторонами докази, встановивши за ними фактичні обставини та правовідносини, які вони тягнуть, співставивши їх з нормами чинного цивільного законодавства, яким врегульовано кредитні відносини, колегія вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» є обґрунтованими.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; якщо вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (умови, які визнані істотними законом або необхідні для даного виду договорів), і з того часу він набуває обовязкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших субєктів.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушення зобовязання тягне за собою певні правові наслідки.

Під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання. Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виписане у повній мірі стосується і кредитних договорів.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення.

З системно-логічно аналізу виписаного, колегія вважає, що укладений між сторонами кредитний договір є дійсним, оскільки протилежного, сторона відповідача не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є її обовязком, а тому - він є обовязковим до виконання його учасниками. Відповідач цей обовязок проігнорував, фактично в односторонньому порядку відмовився від названого правочину, що є неприпустимим і таким, що тягне за собою встановлені законом негативні наслідки, які й повинна нести, а саме, сплатити ПАТ «УкрСиббанк» заборговану та неповернуту достроково частини тіла кредиту, а також прострочені проценти за користування ним.

Оскільки та цього добровільно не робить, то з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» слід стягнути 130 887 гривень 91 копійку, з яких:

●112 050 гривень 04 копійки заборгованість зі сплати тіла кредиту;

●16 800 гривень 18 копійок заборгованість зі сплати нарахованих відсотків за користування позиченими грошима;

●339 гривень 54 копійки пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;

●1 698 гривень 15 копійок пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Зазначений розмір боргу та штрафних санкцій підтверджено наявними у справі доказами, в тому числі й висновком експерта № 6128/6129 від 30 червня 2016 року (т.2. а.с. 141-160).

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому її слід відхилити.

Стосовно сумнівів представника відповідача щодо обґрунтованості експертного висновку, то колегія не бере їх до уваги, оскільки висновок повністю узгоджується з іншими, наявними у справі доказами, в той час, як названа особа належних та допустимих доказів протилежному не надала, хоча то є її обовязком.

Що ж до тверджень осіб, які подали апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_4 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року в оскарженій частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

ОСОБА_8