ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6 сільської ради, ОСОБА_3 про визнання рішення органу місцевого самоврядування та державного акта недійсними,

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 сільської ради, ОСОБА_3 про визнання рішення органу місцевого самоврядування та державного акта недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 на підставі рішення ОСОБА_6 сільської ради від 17 грудня 1996 року було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, відповідно до якого йому було передано у власність земельну ділянку площею 0,7778 га: 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та 0,5278 га для ведення особистого підсобного господарства. Проте, зазначає позивач, ОСОБА_3 передано дві земельні ділянки, одна з яких, розміром 0,5278 га немає ні адреси, ні кадастрового номеру. Тобто фактично, зазначеним вище рішенням було затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю, виготовлену госпрозрахунковим бюро при Фастівському районному відділі земельних ресурсів, було вирішено передати безкоштовно у приватну власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення підсобного господарства земельні ділянки громадянам в існуючих межах, згідно додатку. Відповідно до цього додатку ОСОБА_3 передано для обслуговування будинку земельну ділянку розміром 0,25 га для ведення підсобного господарства, земельну ділянку розміром 0,1231 га за адресою Енгельса, 61 у с. Триліси Фастівського району Київської області, що і зазначено у технічній документації по складанню державних актів. Таким чином, загальна площа земельних ділянок, наданих ОСОБА_3 складає 0,3731 га. Проте, не зважаючи на це, відповідачем було отримано державний акт на приватної власності на землю площею 0,7778 га., що не узгоджується з технічною документацією, оскільки фактично передається дві земельні ділянки розміром 0,4046 га та 0,3731 га, без зазначення адреси місцезнаходження вказаної ділянки, кадастрових номерів. Наведене, на думку позивача, вказує на неправомірність видачі саме такого державного акту, що є підставою для визнання його недійсним.

Виходячи з викладеного, просить визнати недійсним в частині надання в приватну власність громадянину ОСОБА_3 земельної ділянки розміром 0,4046 га для ведення особистого підсобного господарства рішення 9 сесії ХХІІ скликання ОСОБА_6 сільської ради народних депутатів від 17 грудня 1996 року та визнати державний акт на право власності на землю, виданий 19.06.1998 року серії IV-КВ № 106768 на імя ОСОБА_3 недійсним.

В судовому засідання представники позивача позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним, просили позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 сільської ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, через канцелярію суду надав заяву, відповідно до якої не підтримує позов, не має ніяких додаткових матеріалів чи інформації по справі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні пояснили, що рішенням 9 сесії ХХІІ скликання ОСОБА_6 сільської ради від 17.12.1996 року земельну ділянку площею 0,4046 га цільовим призначенням для введення підсобного господарства ОСОБА_3 було передано в приватну власність, також зазначеним рішенням було передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,2500 га цільовим призначенням для обслуговування належному йому будинку по вул. Енгельса, 61, а також земельну ділянку площею 0,1231 цільовим призначенням для ведення підсобного господарства. На час отримання ОСОБА_3 державного акта, власником сусіднього будинку № 45 по вул. Енгельса була ОСОБА_7, проте 15.06.2002 року вона подарувала ОСОБА_2 зазначений будинок, проте земельна ділянка, на якій розташований будинок, не обміряний. ОСОБА_2 без жодних дозволів побудувала новий будинок, не враховуючи розмір своєї ділянки, та зайняла суміжні лінії ділянок. ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним державного акта ОСОБА_3 та скасування рішення ОСОБА_6 сільської ради від 17.12.1996 року, проте рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області їй було відмовлено. Ухвалою ВССУ від 27.02.2014 року у відкритті касаційного провадження в зазначеній справі було відмовлено. Зазначають, що на даний час позивач ОСОБА_5, який не є власником будинку № 45 по вул.. Енгельса і не є землекористувачем чи власником земельної ділянки, на який цей будинок розташований, не має субєктивного права, яке підлягає судовому захисту.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що Рішенням 9 сесії сільської ради ХХІІ скликання ОСОБА_6 сільської ради народних депутатів від 17 грудня 1996 року, зокрема,вирішено передатиу приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянкиплощею 0,2500 га для обслуговування будинку, площею 0,1231 га для введення підсобного господарства, 0,4046 га для ведення підсобного господарства, за адресою с. Триліси, вул. Енгельса, 61, а також затверджена технічна документація по складанню державних актів на право приватної власності на землю (а.с. 29-33).

Відповідно до довідки, виданої ОСОБА_6 сільською радою народних депутатів, ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,37 га та земельна ділянка площею 0,42 га в с. Триліси, вул. Енгельса, 61 (а.с. 35).

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 19.06.1998 року серії IV-КВ № 106768, ОСОБА_3 належать земельні ділянки: площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та 0,5278 га ведення особистого підсобного господарства (а.с. 40).

Як встановлено судом під час розгляду справи, спірні правовідносини виникли між сторонами, які є (або вважають себе) суміжними землекористувачами.

Право землекористування земельною ділянкою як суб'єктивне право являє собою встановлену об'єктивним правом можливість фізичних і юридичних осіб здійснювати реалізацію земельної правосуб'єктності стосовно користування відособленою земельною ділянкою.

Згідно зі ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Норми земельного законодавства визначають обмежене коло осіб, права на землю яких підлягають захисту в разі їх порушення. До таких осіб віднесені власники земельних ділянок та землекористувачі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування жилого будинку від 15.06.2002 року власником жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в селі Триліси, вул. Енгельса, 45 Фастівського району Київської області є ОСОБА_2 (а.с. 77). Тобто, власником земельної ділянки, яка є суміжною із належною ОСОБА_3 земельною ділянкою, є саме ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Матеріально-правовий зміст захисту цивільних прав та інтересів полягає, насамперед у з'ясуванні чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому необхідно виходити з положень ст. 11 Цивільного кодексу України про підстави виникнення цивільних прав і обов'язків, у відповідності до яких цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У розумінні положень зазначеного Закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес» що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

ОСОБА_5, звертаючись до суду як позивач із даним позовом та вимагаючи скасувати та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_3В, зобов'язаний довести, яким чином відповідачем порушені його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і, в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 не є ані власником, ані землекористувачем суміжної земельної ділянки по вул. Енгельса,45 в с. Триліси, Фастівського району Київської, тому у нього відсутнє субєктивне право, яке підлягає захистом судом.

Як зазначалось, до суду має право звернутися з позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері цивільно-правових відносин. Право на звернення до суду з позовом є можливістю фізичних та юридичних осіб ініціювати судове провадження в справі з метою судового захисту їх прав, свобод чи інтересів.

Як засвідчують матеріали справи та встановлено в судовому засіданні, позивач реалізував своє право на звернення до суду з позовом, однак, не довів набуття права володіння або користування земельною ділянкою, у звязку з чим не набуте право позивача не може бути порушено набуттям права власності на суміжну земельну ділянку іншою особою.

Таким чином, оскільки жодних інших належних й допустимих доказів позивач на підтвердження того, що вказана земельна ділянка є його приватною власністю чи перебуває на підставі іншого речового права у володінні чи користуванні, а відповідач самоуправно своїми діями порушує його законні права власника щодо розпорядження та користування належним йому нерухомими майном, до суду не надав, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, яка є власником земельної ділянки в селі Триліси, вул. Енгельса, 45 Фастівського району Київської області та на даний час є колишньою дружиною позивача, зверталась до суду із позовом про визнання державного акта на право власності, виданий 19.06.1998 року на імя ОСОБА_8 недійсним та скасування рішення ОСОБА_6 сільської ради 9 сесії 22 скликання від 17 грудня 1996 року, проте рішенням апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2014 року було відмовлено у задоволені позовних вимог.

В даному випадку, суд вбачає, що звернення ОСОБА_5 до суду з вимогами визнати недійсними державний акт на право власності від 19.06.1998 року та рішення ОСОБА_6 сільської ради 9 сесії 22 скликання від 17 грудня 1996 року є заходом, направленим на унеможливлення винесення несприятливого для ОСОБА_2 судового рішення шляхом повторного оскарження відповідних рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 сільської ради, ОСОБА_3 про визнання рішення органу місцевого самоврядування та державного акта недійсними відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 08 листопада 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова