Справа № 569/7560/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 року м. Рівне

Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Абашиній О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_1-ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представників третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Пояснив суду, що відповідач ОСОБА_7, який є його сином, подарував належну йому 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 йому на день народження, оскільки мав намір їхати в Росію на заробітки.

Представники третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримали письмові пояснення начальника ВДВС РМУЮ ОСОБА_8 і вважають, що якщо відповідач ОСОБА_7 знав про свою заборгованість перед позивачем ОСОБА_1, то позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2, ОСОБА_3, в судовому засіданні, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та в наданій суду додатковій заяві-поясненнях. Просять суд визнати договір дарування 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9 27.10.2014 року під реєстровим № 3-3752, між дарувальником ОСОБА_7 та обдарованим ОСОБА_4 недійсним. Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, що зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 27 жовтня 2014 року (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 7472749).

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного:

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 27 березня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів було стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 аліменти на їхніх дітей в розмірі 450 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 01.03.2012 року.

11 червня 2012 року старшим виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_10 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1715/3653/12, виданого Рівненським міським судом 27.03.2012 року.

З метою забезпечення виконання зазначеного рішення, 01.05.2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. На момент винесення вказаної постанови, ОСОБА_7, на підставі свідоцтва про право власності, належала 1/5 частка квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Рівненського міського суду від 15 жовтня 2014 року по цивільній справі № 569/9854/14-ц, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, яке ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 10 грудня 2014 року залишено без змін, було стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 69 958,00 грн.

22 жовтня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до державного виконавця відділу ДВС РМУЮ із заявою про зняття арешту з майна, долучивши до матеріалів виконавчого провадження нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 № 340043 від 13 січня 2009 року, яка підтверджує відмову стягувача від належних їй аліментів по 15.01.2013 року та квитанції про сплату заборгованості по аліментам. В звязку з чим, 22.10.2014 року державним виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості, згідно якого заборгованість станом на 21.10.2014 року була відсутня, та винесено постанову про звільнення майна боржника з-під арешту.

27 жовтня 2014 року між ОСОБА_7 та його батьком ОСОБА_4 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9, відповідно до якого, право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_3 перейшло від ОСОБА_7 до ОСОБА_4, про що було внесено реєстраційний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 7472749.

22 січня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася з відповідною заявою до ВДВС Рівненського МУЮ про примусове виконання рішення Рівненського міського суду від 15.10.2014 року по справі № 569/9854/14-ц.

27 січня 2015 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_10 виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 пені за прострочення сплати аліментів розмірі 69 958,00 грн. Проте, вказане рішення не виконав, посилаючись на те, що у боржника не виявлено майна, на яке може бути звернено стягнення в рамках виконавчого провадження (згідно відповідей на запити повноважних органів у боржника немає зареєстрованого рухомого та нерухомого майна, в т.ч. будь-якої будівлі, земельної ділянки, акції, будь-яких транспортних засобів, отримання доходів, в тому числі пенсії).

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація).

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ПВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У відповідності до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Предметом договору відповідно до ст. 718 ЦК України можуть бути і нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно до ст. 719 ЦК України. Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, відповідно до ст. 720 ЦК України.

З вищевикладеного вбачається, що договір дарування спрямований на припинення права власності в дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи, договір дарування завжди є безоплатним.

На момент укладання договору дарування ОСОБА_7 нерухомого майна, а саме: 1/5 частки квартири АДРЕСА_3, своєму батьку ОСОБА_4, а саме 27.10.2014 року, ОСОБА_7 був обізнаний про існування значної заборгованості перед ОСОБА_1 відповідно до рішення Рівненського міського суду від 15.10.2014 року по справі № 569/9854/14-ц.

Після укладення договору дарування від 27.10.2014 року ОСОБА_7 не передав нерухоме майно обдарованому ОСОБА_4, та продовжував користуватися нерухомим майном за його призначенням, продовжує мешкати та бути зареєстрованим у квартирі.

Відтак, суд погоджується із доводами позивача щодо того, що укладання спірного договору було направлено не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а на фіктивний перехід права власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_3 від сина до батька, з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за рахунок коштів, отриманих від його реалізації, погашення заборгованості відповідно до рішення Рівненського міського суду від 15.10.2014 року.

ОСОБА_7 та його батька ОСОБА_4, укладаючи оспорюваний договір дарування, мали спільну єдину мету - уникнути сплати боргу позивачу, що свідчить про фіктивність договору дарування, адже реально подарунок так ніхто і не прийняв.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 р. №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Таким чином, оскільки оспорюваний договір порушує інтереси позивача, адже метою укладення даного договору є уникнення від відшкодування боргу у розмірі 69 958,00 грн. відповідно до рішення Рівненського міського суду від 15.10.2010 року, тому позивач має право на звернення до суду із позовом про визнання договору дарування від 27.10.2014 року недійсним.

За ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення тому-що із вище викладеного слідує, що відповідачі, будучи родичами, укладаючи договір дарування частки квартири мали на меті інші цілі, ніж ті, що передбачені укладеним між ними договором дарування, а саме укладали договір дарування з метою приховання майна від арешту та на їхню думку можливої його реалізації в рахунок погашення боргу перед позивачем. ОСОБА_1 того квартира відповідачів знаходиться у їхній приватній частковій власності, якою вони спільно користуються, то в такому випадку дарувати частку квартири не має ніякого сенсу, крім вище зазначених ними цілей.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідачів на користь позивача, понесені позивачем судові витрати по справі, по сплаті судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 60, 208-209, 212-215, 218, 224-226, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності задоволити повністю.

Визнати договір дарування 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9 27.10.2014 року під реєстровим № 3-3752 , між дарувальником ОСОБА_7 та обдарованим ОСОБА_4 недійсним.

Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1, що зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 27 жовтня 2014 року (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 7472749).

Стягнути з ОСОБА_7, ОСОБА_4на користь ОСОБА_1 по 121,80 грн. судових витрат, понесених позивачем по сплаті судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд за апеляційною скаргою на рішення суду, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_11