Справа №366/2252/15-ц
Провадження №2/366/12/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі: судді Корчкова А.А., за участю секретаря судового засідання Онищенко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача, визнання недійсними пунктів договору, визнання недійсним кредитного договору, визнання позики повернутою боржником, -

В С Т А Н О В И В:

21 серпня 2015 року позивач звернувся з позовом до суду в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 28 096,02 (у доларах США), що за курсом 21,12, відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 03.08.2015, складає 593 387, 92 грн. за кредитним договором № К31WGA15006673 від 02.11.2007.

01.12.2015 року представник ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов, в якому просить визнати кредитний договір № К31WGA15006673 від 02.11.2007 та окремі його пункти недійсними та визнати позику, надану договором № К31WGA15006673 від 02.11.2007 повернутою боржником.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що банк виконав умови договору в повному обсязі, проте відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав, у звязку з цим позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь зазначену заборгованість у сумі 28 096, 02 доларів США (що за курсом 21,12 відповідно до службового розпорядення НБУ від 03.08.2015 року складає 593 387, 92 грн. за кредитним договором № К31WGA15006673 від 02.11.2007 року та судові витрати.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не підтримав та надав до суду зустрічний позов, в якому просив суд визнати несправедливими та недійсними п. 2.1.5., 7.1, 5.4 Кредитного договору та визнати недійсним сам кредитний договір, а також, визнати позику, надану за кредитним договором повернутою боржником. Крім того, представник ОСОБА_1 просив витребувати у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» оригінал додатку до кредитного договору № К31WGA15006673 від 02.11.2007 року, який не містить назви, починається словами «ЗАО КБ ПРИВАТБАНК 49094, Україна…» та призначити почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити питання «Чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_1 у документі, який є додатком до кредитного договору № К31WGA15006673 від 02.11.2007, не містить назви, починається словами «ЗАО КБ ПРИВАТБАНК 49094, Україна…» в останньому рядку між словами «С условиями кредитования ознакомлен _____________( Дата, подпись» ним, чи іншою особою?

Належність підпису особі потребує спеціальних знань і не може бути встановлена судом без відповідного експертного висновку, а тому суд клопотання представника ОСОБА_1 про призначення почеркознавчої експертизи задовольнив.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 cт. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд, встановивши обставини справи, що підтвердженні засобами доказування, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача, визнання недійсним пунктів договору, визнання недійсним кредитного договору, визнання позики повернутою боржником підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.11.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 28 000, 00 доларів США на термін до 02.11.2027 року, а ОСОБА_1 зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється наступним чином: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору, за рахунок коштів, розміщених на рахунку позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої ПриватБанком.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, банк зобовязувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі через касу на строк з 02.11.2007 року по 02.11.2027 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії, у розмірі 28000 доларів США на наступні цілі: споживчі цілі, а також у розмірі 6 800 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3, 00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту на рахунок, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно п.3.10. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Щомісячний платіж дорівнює 348, 71 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору, банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.7.1 цього договору.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, та вбачається з п.7.1. договору, відповідач зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти саме на споживчі цілі. За викладених обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами кредитний договір є договором споживчого кредиту.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 в кредитному договорі повинно зазначатися сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як передбачено п. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобовязані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

В п. 3.5. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту вказано, що банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у звязку з волевиявленням однієї зі сторін.

В частині 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

В зустрічному позові ОСОБА_1 зазначає, що в Договорі закладені приховані та незрозумілі мені платежі, які прямо не вказані в пунктах договору, а приховані через численні відсилання до інших 5, 6 пунктів і так 4, 5 разів. Такі умови кредитного договору є незрозумілими та несправедливими, оскільки не можуть бути усвідомленими та самостійно пораховані. Такими пунктами кредитного договору зокрема є : п. 2.1.5. Банк зобовязується направляти на погашення заборгованості Позичальника кошти, що надійшли на рахунок відповідно до п.7.2 цього Договору для зарахування, но до пп.3.2, 7.1 даного Договору (Перше відсилання). При цьому, п. 3.2 має відсилання до наступних пунктів, а саме 2.2.9, 2.3.8, до розділу 4., п.6.8., а також до п.7.1. та п. 3.10. Пункт 7.1. має відсилання до п.2.1.3, 2.2.7., 3.10, 6.2. Кожен з цих пунктів має відсилання до наступних: розділ 4 має 6 пунктів, які відсилають до 7 пунктів: 7.4., 2.1.1., 2.2.7., 2.3.6., 4.1., 4.2., 4.3., які в свою чергу мають відсилання до інших пунктів договору. Пункт 3.10. відсилає до п.7.5. та 3.2., а п 3.2. в свою чергу має відсилання до п. 2.11.3. (який відсилає до п. 2.2.7. та п. 1.3.), п.2.2.7 відсилає до п 7.3, 2.1.3.,4.1., а п.2.1.3. відсилає до наступних пунктів. Пункт 3.10. відсилає до п.7.5., 3.2., п.7.5 (приховує 2% при достроковому погашенні), а п. 3.2 має відсилання ще до 6 пунктів. Все це стосується одного пункту Договору п.2.1.5. Позивач вважає, що договір написано недобросовісно, щоб пересічний споживач не зміг сам порахувати і зрозуміти яким чином зараховуються сплачені ним кошти. Це ставить його в невигідне становище, не дає можливості зрозуміти конкретний пункт договору і є несправедливим пунктом договору. Крім того вносить істотний дисбаланс в права та обовязки сторін, дає банку зараховувати в тіло кредиту лише мізерну суму від щомісячного платежу, чого споживач не може зрозуміти при підписанні, (наприклад в одному з відсилань є п. 2.2.9 приховане покриття ризиків на майбутнє - за надання банком послуг, представництво в різних інстанціях і суді та ін., розмір яких нічим не обмежений лише на розсуд банку - цей платіж є змінною величиною, яка прописана в формулу розгалуженої сітки відсилань і є несправедливою умовою Договору. Також, п.2.2.2 Договору, який регламентує сплату відсотків за коритування кредитом, є незрозумілим, відсилає до п. п. 7.1., 2.3.1.,2.3.2., 2.3.3.,3.1., 3.2. В свою чергу п.7.1 має відсилання до п.2.1.3., 2.2.7., 3.10.,6.2. Пункт 2.3.3. має відсилає до п.2.2.7., який відсилає до п.7.3. та п.4.1., а п. 4.1 має відсилання до п. 7.4. в якому прихована пеня 0,15% за неналежне виконання позичальником зобовязань за кожен день просрочки. Пункт 2.3.1. надає банку право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки. Пункт 2.3.3. надає банку право в односторонньому порядку розірвати договір, тоді як позичальнику таке право не надається. Пункт 3.1. має відсилання до п. 7.1., який відсилає до п.п. 2.1.3., 2.2.7.,3.10., 6.2. Договору, які відсилають до інших пунктів Договору. Пункт 3.2. має відсилання до п.п. 2.2.9., 2.3.8. та розділу 4, які в свою чергу мають відсилання ще до більш ніж 10 пункті Це все стосується одного пункту Договору п.2.1.5. З наведеного вбачається, що Договір прописаний настільки недобросовісно, щоб пересічний споживач не зміг сам порахувати і взагалі зрозуміти яким чином зараховуються сплачені ним кошти. Це ставить його в невигідне становище, не дає можливості зрозуміти конкретний пункт договору і є несправедливим пунктом договору. Крім того вносить істотний дисбаланс в права та обовязки сторін, дає можливість банку зараховувати в тіло кредиту лише мізерну суму від щомісячного платежу, чого споживач не може зрозуміти при підписанні, (наприклад в одному з відсилань є п. 2.2.9 приховане покриття ризиків на майбутнє - за надання банком послуг, представництво в різних інстанціях і суді та ін., розмір яких нічим не обмежений лише на розсуд банку - цей прихований платіж є змінною величиною, яка прописана в формулу розгалуженої сітки відсилань і є несправедливою умовою Договору. Пункт 2.2.2 Договору, який регламентує сплату відсотків за користування кредитом, є незрозумілим, відсилає до п. п. 7.1, 2.3.1,2.3.2, 2.3.3,3.1, 3.2. В свою чергу п.7.1 має відсилання до п.2.1.3, 2.2.7, 3.10,6.2. Пункт 2.3.3 відсилає до п.2.2.7, який відсилає до п.7.3 та п.4.1, а п. 4.1 має відсилання до п.7.4 в якому прихована пеня 0,15% за неналежне виконання позичальником зобовязань за кожен день просрочки. Пункт 2.3.1 налає банку право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки. Пункт 2.3.3 надає банку право в односторонньому порядку розірвати договір, тоді як позичальнику таке право не надається. Пункт 3.1 має відсилання до п. 7.1, який відсилає до п.п. 2.1.3, 2.2.7,3.10, 6.2 Договору, які відсилають до інших пунктів Договору. Пункт 3.2 має відсилання до п.п. 2.2.9, 2.3.8. та розділу 4, які в свою чергу мають відсилання неодноразові ще до більше 10 пунктів. Це все стосується пункту 2.2.2 сплата відсотків за кредитом, який повинен бути чітким і зрозумілим споживачу не містити прихованих ризиків, штрафних санкцій, несправедливих умов.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Проаналізувавши вказані зауваження з боку позивача ОСОБА_1 та співставивши їх з умовами договору, суд вважає, що зауваження позивача заслуговують на увагу та підлягають правовій оцінці.

Аналіз вказаних норм закону та наведених обставин, дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору: п.2.1.5, що врегульовує черговість погашення коштів та п.2.2.2, що визначає розмір відсотків, і це є підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім того, пунктом 5.4. договору встановлена ще одна змінна величина витрат штраф 250 грн. за порушення строків сплати будь-якого платежу плюс 5 % суми позову. Про який саме позов йде мова не вказано, але правом визначати суму позову покладається на позивача виходячи з його вимог, а тому, незалежн від результату розгляду справи, на позичальника покладається додаткова змінна несправедлива витрата, яку суд визнає несправедливою.

За викладених обставин, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживача.

Як зазначено в розясненнях, наданих в п.2 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказано, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Судом досліджено додаток до договору № К31WGA15006673 від 02.11.2007 яким передбачені умови кредитування щодо визначення вартості кредиту.

Як вбачається з експертного висновку, підписи від імені ОСОБА_1, що містяться у рядку «С условиями кредитования ознакомлен» у нижніх частинах двох додатків до кредитного договору № К31WGA15006673 від 02.11.2007, які починаються словами «ЗАО КБ П РИВАТБАНК 49094, Україна, Днепропетровск, Набережная Победы, 50» та закінчуються словами «С условиями кредитования ознакомлен _____________( Дата, подпись)», виконані не ОСОБА_1, а іншою особою з деяким наслідуванням підпису ОСОБА_1

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується висновком експерта про належність підпису на додатку до договору іншій особі, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В даному випадку, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено висновком експерта, ОСОБА_1 не досяг згоди з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо умов підписання додатку визначення вартості кредиту.

Аналізуючи викладене, за наслідками всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, суд доходить до висновку, що наявні об'єктивні підстави визнати, що оспорювана частина правочину - додаток визначення вартості кредиту до кредитного договору № К31WGA15006673 від 02.11.2007 року, була укладена з порушенням вимог цивільного законодавства України, а також є істотною умовою договору щодо якої згоди між сторонами не досягнуто, а тому кредитний договір підлягає визнанню недійсною з моменту його укладення.

В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно пункту 20 зазначеної Постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позовна вимога ОСОБА_1 щодо визнання позики, наданої за кредитним договором № К31WGA15006673 від 02.11.2007 року, повернутою боржником не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що ОСОБА_1 отримав від у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти у сумі 28 096, 02 доларів США, як того вимагає пункт 7.1. договору , в якому зазначено, що банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти.

У відповідність до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені Позивачем під час розгляду справи, підлягають відшкодуванню в частині його витрат, пов'язаних із проведенням експертизи.

Враховуючи вищевикладене, розяснення надані в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, керуючись ст.ст. 203, 215, 236, 638, 1054, 1055 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 79, 88, 212-215, 294, 296 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача, визнання недійсними пунктів договору, визнання недійсним кредитного договору, визнання позики повернутою боржником задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір № К31WGA15006673 від 02.11.2007 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1.

В іншій частині зустрічного позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати щодо проведення судової експертизи у розмірі 2 457 (дві тисячі чотириста пятдесят сім) гривень 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя А.А.Корчков