Провадження № 2/522/7216/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

при секретарі Скибінській Є. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фінбанк» про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 18.08.2016 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фінбанк» про стягнення компенсації в розмірі 119716,9 гривень за користування грошовими коштами 131859 гривень без його згоди на протязі 17,5 місяців. В обґрунтування позову відзначив, що22 липня 2014 року між ним та ПАТ «Фінбанк» був укладений Договір №011527/101 банківського вкладу (депозиту) у гривнях, відповідно до якого він надав банку кошти у сумі 116800, 00 грн. строком до 19.01.2015 року з нарахуванням 26 % річних на суму вкладу. Відповідно до умов п. 1.1. Договору, Банк відкриває Вкладнику вкладний (депозитний) рахунок №8653, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 116 800 гривень на умовах визначених Договором. За п.3.4.1. вищезгаданих договорів банківського вкладу вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу шляхом зарахування на поточний рахунок № 8653, відкритий на імя позивача. Строк дії договорів закінчився, проте позивачу було відмовлено в отриманні грошових коштів. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.07.2015 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Фінбанк» зазначеного депозитного вкладу. Строк договору закінчився 19.01.2015 року, проте відповідач продовжував користуватись грошовими коштами позивача, які складають 131859 гривень (сума вкладу та дохід) до 06.06.2016 року, тобто до виконання рішення.

За розрахунком позивача загальна сума компенсації за використання його грошових коштів складає 119716,9 гривень.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти вимог ОСОБА_2 та просив відмовити у задоволенні. Також у судовому засіданні представником відповідача були наданні письмові заперечення на позов, за якими пояснено, що банк свої зобовязання за депозитним договором виконав у повному обсязі та повернув позивачу належні йому кошти, перерахувавши їх на поточний банківський рахунок позивача.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, з урахування пояснень, наданими сторонами, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Судом установлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору №011527/101 банківського вкладу (депозиту) у гривнях, відповідно до якого він надав банку кошти у сумі 116800, 00 грн. строком до 19.01.2015 року з нарахуванням 26 % річних на суму вкладу.

П.2.3 даного договору передбачено, що сплата нарахованих процентів здійснюється одночасно з поверненням суми вкладу шляхом перерахування на поточний рахунок Вкладника №8653, відкритий у Банку.

П.6.1 договору передбачено, що договір складено у двох оригінальних примірниках українською мовою, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної зі сторін.

П. 6.3. договору визначено, що Договір припиняє свою дію за умови повного виконання Сторонами своїх зобовязань за цим Договором відповідно до розділу 4 цього Договору.

П.6.5 договору встановлено, що у всьому, що не передбачене Договором Сторони керуються законодавством України.

Позивач зобовязання виконав у повному обсязі та вніс кошти на вкладний рахунок згідно договору банківського вкладу, що підтверджується випискою по особовим рахункам, наявною у матеріалах справи.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Вказаний договір відповідає правовідносинам, які регулюються ст.ст.. 626, 638, 1058-1061 ЦК України, відповідно до яких договір є обовязковим для виконання сторонами. За договором одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу: банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Відповідно до положень ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, з за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Банк зобовязаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (частина 2 статті 1068 ЦК України).

Відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки) (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-140цс13).

Відповідно до п.1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року № 492 (далі Інструкція), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно до п. 10.12 даної Інструкції, кошти на вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи можуть бути внесені вкладником готівкою, перераховані з іншого власного вкладного (депозитного) або поточного рахунку. Після закінчення строку або настання інших обставин, визначених законодавством України чи договором банківського вкладу, кошти з вкладного (депозитного) рахунку повертаються вкладнику шляхом видачі готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок.

Пунктом 10.14 Інструкції передбачено, що нараховані проценти (дохід в іншій формі) за вкладом (депозитом) фізичної особи відповідно до умов договору банківського вкладу можуть перераховуватися на її поточний рахунок або зараховуватися на поповнення вкладу (депозиту), або виплачуватися фізичній особі готівкою.

Згідно з пунктом 1.3 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дата валютування зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача.

Отже, кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк в свою чергу у межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів. Така правова позиція висловлена ВСУ у постанові суду від 02.09.2014 року у справі № 3-80гс14.

Суду вбачається, що відповідач за даними депозитними договорами свої зобовязання виконав у повному обсязі та повернув ОСОБА_2 кошти за депозитними договорами з нарахованими відсотками у строк, перерахувавши їх на особові рахунки позивача №8653. Дане підтверджується наданими представником відповідача виписками по рахунками.

Пояснення позивача, що він протягом тривалого часу не мав можливості отримати дані кошти через несправність банкоматів, судом до уваги не приймаються з урахуванням того, що відповідно до Інструкції про проведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою НБУ від 01.06.2011 року № 174, банк здійснює видачу з операційної каси готівки за такими видатковими касовими документами: за заявою на видачу готівки фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих інкасо.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, -у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Враховуючи, що відповідач пояснив, що зобов'язання за договорами виконували і нараховували відсотки в розмірі передбаченому такими договорами за час знаходження коштів на банківському рахунку. Такі пояснення також підтверджуються письмовими доказами, а саме виписками по рахункам позивача. Суд приходить до висновку, щодо відмови в задоволенні вимог про стягнення відсотків по вкладам після закінчення строку, встановленого договорами, в який банк брав на себе зобов'язання платити відсотки по вкладу. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-36цс15.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, розглядаючи спір, суд встановлює фактичні обставини на підставі наданих сторонами письмових або речових доказів, пояснень свідків чи інших передбачених законом фактичних даних. При цьому, за правилами ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог, або заперечень.

Звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту неналежного виконання відповідачем свої зобовязань, які виникли за депозитним договором, укладеним між сторонами, щодо відмови у поверненні депозитних вкладів та нарахованих процентів за ними, не надано доказів на спростовання пояснень відповідача щодо перерахунку коштів за депозитним договором, у звязку з чим суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, такими, що належного підтвердження у матеріалах справи не знайшли, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 88 ч.3, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; ст.ст.. 1, 3, 15, 16, 509, 526-530, 610-612, 626-629, 631, 638-639, 1058-1060, 1066, 1167 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фінбанк» про стягнення коштів- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії.

Суддя А. Ю. Бойчук