АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/4635/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Лісовська О.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Соколової В.В..

- Невідомої Т.О.

при секретарі - Сімаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_3 ОСОБА_9 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_3, заінтересована особа ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник заявника ОСОБА_3ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про замовлення заяви.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Посилалася на те, що судом було розглянуто заяву у відсутність ОСОБА_3 та її представника, чим порушено їх процесуальне право на подачу доказів і надання пояснень в обґрунтування своїх вимог. Суд не надав належної оцінки доказам, які підтверджують факт спільного проживання заявника та ОСОБА_6, зокрема, договору оренди квартири, договору позики, розпискам кредитора про повернення коштів, оригінали яких надавалися суду для огляду. Вважає, що оформлення договору оренди на ім'я ОСОБА_3 не суперечить факту спільного проживання з зацікавленою особою ОСОБА_6, так як квартира винаймалася для проживання заявника і її чоловіка разом. Судом не було враховано, що представник ОСОБА_6 в судовому засіданні визнав факт спільного проживання заявника та заінтересованої особи, а тому, в силу ст. 61 ЦПК України, дана обставина не підлягає доказуванню. Вказала, що поданий нею договір позики і розписки підтверджують наявність спільного бюджету з ОСОБА_6, що не було враховано судом першої інстанції.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_3 ОСОБА_9 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_6 в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому. колегія суддів вважає можливим розгляд справи в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника заявниці, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, громадянка Російської Федерації, з 27 жовтня 2009 року має посвідку на постійне проживання в Україні.

30 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_3 посилалася на те, що з 2007 року по 2009 рік проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, підтримували шлюбні відносини, а тому є передбачені законодавством підстави для встановлення факту проживання її та ОСОБА_6 як чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 жовтня 2007 року по 01 березня 2009 року.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні її заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції виходив того, що заявницею не доведено за допомогою належних та допустимих доказів факт спільного проживання з заінтересованою особою у визначений період однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому вимоги заяви не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та дослідженим судом доказам, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно ч. 2,4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За правилом статті ст. 258 ЦПК України, у заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Подані ОСОБА_3 на підтвердження своїх доводів договори оренди від 01 вересня 2007 року та позики від 01 жовтня 2007 року не свідчать достовірно про спільне проживання заявника та ОСОБА_6 в період з 2007 року по 2009 рік, чи існування у них спільного побуту та взаємних прав і обов'язків.

Будь-яких інших доказів на підтвердження викладених в заяві обставин заявником не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

З огляду на таке, колегія суддів погоджується з оцінкою, наданою судом першої інстанції поданим заявником доказам як таким, що не підтверджують належним чином викладені в заяві про встановлення факту обставини, а тому обґрунтованим і законним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих

чи майнових прав громадян.

З аналізу змісту ст. 256 ЦПК України вбачається, що в судовому порядку встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

В статті 258 ЦПК України зазначено, що в заяві про встановлення факту повинно бути вказано, з якою метою заявник просить встановити факт.

В обґрунтування звернення до суду та мети встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, заявник посилалася на необхідність оформити документи на об'єкт самочинного будівництва, в чому наразі є складнощі.

Однак, ОСОБА_3 в заяві чітко не зазначено, які саме складнощі в оформленні прав на самочинне будівництво виникли у заявника та заінтересованої особи та яким чином встановлення факту їх спільного проживання з 2007 року буде сприяти усуненню вказаних складнощів.

Оскільки заявником не обґрунтовано за допомогою належних та допустимих доказів, для виникнення, зміни або припинення яких прав ОСОБА_3 необхідно встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_6, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не обґрунтовано та не доведено мету звернення до суду з даною заявою, що передбачено ст.ст. 256, 258 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для її задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що подані ОСОБА_3 договори оренди та позики є достатніми доказами на підтвердження зазначених в заяві обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Так, в договорі оренди квартири у приватної особи від 01 вересня 2007 року зазначено, що громадянин ОСОБА_8 надає в оренду орендодавцю ОСОБА_3 квартиру. Об'єкт передається для тимчасового проживання сім'ї у складі двох осіб, орендодавця та її чоловіка ОСОБА_6.

Разом з тим, підтвердженнядійсного проживання вказаних осіб в орендованому житлі протягом строку дії договору в матеріалах справи відсутні та заявником суду не надавалися.

Так, пунктом 5.1 передбачено, що передача квартири орендарю оформлюється актом здачі - приймання.

Згідно п. 4.2, орендна плата сплачується орендарем щомісячно.

У матеріалах справи відсутній як договір здачі - приймання орендованої квартири, так і докази здійснення щомісячних оплат за оренду.

Крім того, відсутні докази на підтвердження того, що орендодавець ОСОБА_8 має у своїй власності вказану квартиру, що є предметом оренди, оскільки в договорі не зазначено правовстановлюючого документу, на підставі якого житло належить особі на праві власності.

За таких обставин, суд критично оцінює даний доказ та вважає, що він не підтверджує факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 протягом 2007 року.

Договір позики від 01 жовтня 2007 року і розписки кредитора до нього також не підтверджують факт спільного проживання заінтересованої особи та заявника, наявність у них спільного бюджету, оскільки у вказаних документах відсутнє пряме та чітке посилання на отримання коштів від ОСОБА_3, а також походження даних коштів від спільної праці заявника та заінтересованої особи.

З урахуванням зазначеного, дані документи не можуть вважатися такими, що беззаперечно підтверджують спільне проживання чи спільний бюджет заявника і ОСОБА_6.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що, в силу ст. 61 ЦПК України, факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу не підлягає доказуванню, оскільки представник заінтересованої особи визнав вказану обставину, правильність висновків суду не спростовують, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний, зокрема, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи.

Частина 2 ст. 258 ЦПК України прямо передбачає, що до заяви про встановлення факту додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Таким чином, процесуальним законодавством прямо передбачено як обов'язок суду з'ясувати всі обставини справи, що розглядається в порядку окремого провадження, так і обов'язок заявника довести за допомогою доказів існування обставин, які викладені в заяві про встановлення факту.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу по суті за відсутності заявника і її представника, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на аркуші справи 36 є заява представника ОСОБА_3 ОСОБА_9 про розгляд заяви без участі заявниці та її представника.

Крім того, розгляд заяви у відсутність заявника, в силу положень ЦПК України, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника заявника ОСОБА_3 ОСОБА_9 відсутні.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_3ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: