Номер провадження: 22-ц/785/3739/16
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Бабія А.П.

- Станкевича В.А.

при секретарі - Желєзнову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання іпотечного договору недійсним,-

встановила:

ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 1-3), в якому просила визнати договір іпотеки від 26 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Фінанси та Кредит», недійсним.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3, як зазначено в рішенні суду, обгрунтовувала тим, що 26.03.2007 року її чоловік ОСОБА_3 уклав з банком договір іпотеки, предметом якого є квартира, у якій зареєстровані та проживали її та ОСОБА_3 малолітні діти. Оскільки, під час укладення спірного договору орган опіки та піклування участі не приймав, тобто вчинявся без попередньої згоди останнього, а банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, просила суд визнати спірний договір недійсним.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, як зазначено в рішенні суду, позивачка позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з позовом погодилися. Представники відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечували, останній подав заяву про застосування позовної давності до вимог позивачки, мотивуючи тим, що строк, у межах якого позивачка могла пред'явити цей позов сплинув у 2010 році. Представник ОСОБА_7 доповнив, що відповідач ОСОБА_3 двічі звертався в 2010 році та 2012 році до Київського районного суду м. Одеси з позовами до банку та ОСОБА_3 про визнання спірного договору іпотеки недійсним, а тому ОСОБА_3 була обізнана про спірний договір та його умови, а отже пропустила строк позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір від 26 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та Банком «Фінанси та кредит» товариства з обмеженою відповідальністю в особі начальника відділення N 4 Філії «Одеське регіональне управління» Банку «Фінанси та Кредит» товариства з обмеженою відповідальністю, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою Іриною Іванівною 26 березня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за номером 9. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір 1 218 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ «Фінанси та Кредит» подало апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2016 року, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_3 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 про визнання іпотечного договору недійсним, відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що судом грубо порушені норми матеріального та процесуального права.

Іншими учасниками процесу рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підтримала апеляційну скаргу. ОСОБА_3 та представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 26.03.2007 року ОСОБА_5 уклав з відповідачем Банком кредитний договір № 4к-70, який було забезпечено договором іпотеки від тієї ж дати, укладений між ОСОБА_5 та Банком «Фінанси та кредит» товариства з обмеженою відповідальністю в особі начальника відділення N 4 Філії «Одеське регіональне управління» Банку «Фінанси та Кредит» товариства з обмеженою відповідальністю, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою Іриною Іванівною 26 березня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за номером 9. В подальшому Банк «Фінанси та кредит» товариства з обмеженою відповідальністю приведено у відповідність до діючого законодавства в Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит».

Квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_5, в квартирі на час укладення спірного договору іпотеки були зареєстровані та проживали позивачка та донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім цього, друга дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, хоча і не була зареєстрована у квартирі, але фактично в ній мешкала разом з батьками, тобто діти набули права користування житлом, - зазначеною квартирою, як члени сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

В листопаді 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та виселення мешканців з вказаної квартири, у тому числі і неповнолітніх дітей, без надання іншого жилого приміщення.

Суд встановив, а сторони не оспорювали, що при укладенні спірного договору іпотеки, пункти 11.3.1. та 11.3.2. якого містять вимоги щодо передачі іпотекодержателю (Банку) права власності на предмет іпотеки при задоволенні вимог останнього або продажу предмету іпотеки будь-якій особі, у порушення вимог статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 177 СК

України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» попередній дозвіл органу опіки та піклування не брався.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Відповідно до п. 44 постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 32 Цивільного кодексу України, статтею 177Сімейного кодексу України та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-Ш «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягаєнотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Верховний Суд України висловив правову позицію, викладену у справі № 6-396цс15, а саме, що відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти і звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням неповнолітніх є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Таким чином, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладанні спірного договору іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1, право користування якою мали малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є дітьми ОСОБА_6 і вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням неповнолітніх без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції вважав підставою для визнання цього договору іпотеки недійсним.

Отже порушене цивільне право та інтереси ОСОБА_4, 2001 року народження, та ОСОБА_5, 2005 року народження, суд вважав підлягають захисту, а позов задоволенню.

Щодо застосування заявленого стороною у справі строків позовної давності, суд першої інстанції зазначив наступне.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Однак, оскільки норма ч. 4 ст. 261 ЦК України вказує на те, що, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особини, позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття, то строк позовної давності за цим позовом ще не почався, так як його подано в інтересах малолітніх дітей, а отже підстав для застосування позовної давності, суд першої інстанції вважав, не має.

За таких обставин, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Судова колегія, вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, задовольнивши позов ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Оскільки, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 4к-70 від 26.03.2007 року, ОСОБА_6 та Банк «Фінанси та Кредит» без дозволу органу опіки та піклування (докази протилежного в матеріалах справи відсутні) було укладено спірний нотаріально посвідчений іпотечний договір від 26.03.2007 року (а. с. 4-6, 12-13), згідно з яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, право користування якою, на час укладення спірного іпотечного договору, мали малолітні (а. с. 49) ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10), та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 11), які є дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», в редакції на час укладення спірного договору, для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Докази, які б підтверджували, що в малотніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на час укладення спірного іпотечного договору чи на даний час є інше житло в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані.

На запитання суду представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснила, що в неї таких доказів не має, а також зазначила, що на даний час банк звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно спірного іпотечного договору та виселення з квартири, яка є предметом іпотеки, в тому числі і малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується також матеріалами справи (а. с. 60-67).

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі наведено, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірним іпотечним договором порушуються права малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підлягають судовому захисту, правомірно задовольнивши позов ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що на момент укладення іпотечного договору ОСОБА_5 та ОСОБА_3 навмисно було приховано факт наявності дітей, про що свідчить заява на отримання кредиту від 15.03.2007 року та анкета поручителя по кредиту від 19.03.2007 року, судова колегія не приймає до уваги, оскільки ці доводи не спростовують порушення спірним іпотечним договором, укладеним без дозволу органу опіки та піклування, прав малолітніх дітей, питання про виселення яких ставиться банком в судовому порядку з квартири, яка є предметом спірного договору іпотеки, та враховуючи, що в малолітніх інше житло відсутнє, докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Тому права малолітніх дітей на житло підлягають судовому захисту у вищезазначений спосіб.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що в переданій в іпотеку квартирі було незаконно, тобто без згоди на це банку як іпотекодержателя, зареєстровано малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Оскільки, ці доводи не мають в даному випадку правового значення, так як виникнення права користування житлом не пов'язується лише з реєстрацією осіб в ньому (п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», із змінами та доповненнями).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Крім того, відповідно до матеріалів справи (а. с. 49) ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована в квартирі переданій в іпотеку згідно спірного іпотечного договору, 06.08.2004 року, тобто до укладення спірного договору.

Інші доводи в апеляційній скарзі відсутні.

Таким чином, приймаючи до уваги вище зазначене, надані докази, обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду.

За таких обставин, апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» необхідно відхилити, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

А.П. Бабій

В.А. Станкевич