Справа № 473/3262/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"16" грудня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої - судді Висоцької Г.А.

при секретарі - Радєвій Н.В.

за участю представника позивача - адвоката Врадій Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська із застосуванням звукозаписувальної техніки цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору Вознесенський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Миколаївської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

01.11.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3,ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що між нею та ОСОБА_5 був укладений договір дарування відповідно якого їй на праві власності належить вказана квартира, в якій значаться зареєстрованими попередній власник - ОСОБА_5 та обидва відповідачі, які фактично в цій квартирі не проживають: ОСОБА_3 з 2004 року, ОСОБА_4 з травня 2016 року.

Посилаючись на те, що відповідачі є членами сім'ї колишнього власника житла, їх речей там немає, а їх реєстрація в зазначеній квартирі створює власнику перешкоди в користуванні, утриманні та розпорядженні житлом, позивач просила позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача Врадій Л.М. повністю підтримала позов.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Вознесенський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Миколаївської області не з'явився в судове засідання, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти задоволення заяви.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, судом повідомлявся через ЗМІ про слухання справи, оскільки місце його реєстрації і фактичного місця проживання не відомо. ( а.с. 51-54).

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, перебуває під вартою в СІЗО УДПтСУ в Миколаївській області, надав заяву в якій повністю визнає позовні вимоги.

Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності відповідачів на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, вислухавши пояснення свідка ОСОБА_5 відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд встановив наступне.

Згідно будинкової книги на квартиру АДРЕСА_1 зареєстрованими значаться ОСОБА_3, ОСОБА_4 ( а.с. 9-11).

Відповідно до договору дарування квартири від 30.07.2016 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, остання отримала дарунок у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, зареєструвавши цей договір у приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_6 ( а.с.13-14).

Згідно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.08.2016 року власником вищезазначеної квартири є ОСОБА_2 ( а.с. 15).

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 зареєстровані в зазначеній квартирі, але за місцем реєстрації не проживають ОСОБА_3 з 2004 року, ОСОБА_4 з червня 2016року, що підтверджується актом від 26.10.2016 року виданого директором КП « Єдність» ( а.с.19).

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.11.2016 року, ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою у зв'язку із підозрою в вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч 1 ст. 185, ч 2 ст. 185, ч 2 ст. 186, ч 2 ст. 289 КК України (а.с. 41-44).

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила той факт, що відповідачі, її донька та онук не проживають за місцем реєстрації з власної волі, ніхто не чинив їм перешкод, їх речей в квартирі не має.

Отже, наслідком зазначених обставин є створення позивачу перешкод у користуванні належним їй будинком.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.

Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них(ст.ст. 379, 380 ЦК ).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку ( квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-158цс14.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що на теперішній час саме позивачка є власником квартири АДРЕСА_1, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 не є її родичами, а є членами сім`ї колишнього власника будинку. Відповідно вони втратили право користування спірним майном після вибуття його з права власності ОСОБА_5

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212- 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1

Визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 народження таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Висоцька Г.А.