Справа № 461/6383/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/283/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді Берези В.І., суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я., за участю секретаря судового засідання: Куцика І.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання частково недійсним іпотечного договору,

в с т а н о в и л а :

у червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, уточненим у серпні 2015 року, до ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання частково недійсним іпотечного договору, в якому просила визнати частково недійсним іпотечний договір від 30 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «Фольксбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

В обґрунтування заявленого позову посилалась на те, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18.05.2001 року вона була власником ? частини квартири АДРЕСА_1. 01.12.2004 року вона продала належну їй частину квартири своїй матері ОСОБА_3. В 2013 році їй стало відомо, що 30 квітня 2008 року між ВАТ «Електорн Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», і її матірю було укладено кредитний договір № KF 48861. Крім цього, 30.04.2008 року на забезпечення виконання кредитного договору був укладений іпотечний договір між ВАТ «Електрон Банк» з однієї сторони та ОСОБА_5, ОСОБА_4 з другої сторони, за умовами якого позичальник-іпотекодавець і позичальник-майновий поручитель передають в іпотеку банку квартиру №1, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул. О.Новаківського, 14; позичальник-майновий поручитель квартиру №1-б , яка знаходиться за цією ж адресою.

У квартирі № 1 на момент укладення іпотечного договору була зареєстрована та проживала вона, позивач ОСОБА_2, на той час неповнолітня. Вважає, що іпотечний договір не був погоджений у встановленому порядку органом опіки та піклування. В уточненій позовній заяві позивачка вказала, що вона не була зареєстрована в квартирі належній ОСОБА_4,(батькові), тому іпотечний договір в частині передання в іпотеку належної йому квартири, не порушує її прав. Посилаючись на вказане, просила задовольнити її позов.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова позов задоволено та визнано недійсним іпотечний договір від 30 квітня 2008 р., укладений між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в частині передання в іпотеку квартири № 1 по вул. О.Новаківського у м. Львові. Стягнуто з ПАТ «ВіЕс Банк» на користь позивачки витрати на оплату судового збору в розмірі 243,60 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ПАТ «ВіЕс Банк».

В апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що у спірній квартирі на момент укладення іпотечного договору проживала та була зареєстрована неповнолітня дитина не відповідають дійсності, оскільки пунктом 8 іпотечного договору іпотекодавці засвідчили наступне: не існує інших осіб, які мають право на користування предметом іпотеки та осіб, які мають рівні права з іпотекодавцями на розпоряджання предметом іпотеки; на предмет іпотеки відсутні будь-які права та вимоги інших осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку; внаслідок підписання ними даного договору ними не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких вони зобовязані утримувати за законом чи договором.

Крім цього, на підтвердження відсутності у неповнолітніх осіб права користування предметом іпотеки, іпотекодавцями надано довідки про склад сімї та прописку, видані ЛКП «Каменяр» від 17 квітня 2008 року, з яких вбачалось, що за зазначеними адресами зареєстрованих осіб немає. Посилаючись на вказане, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ПАТ «ВіЕС Банк» ОСОБА_6, яка апеляційну скаргу підтримала. Представника позивача ОСОБА_7, який таку заперечив, у відсутності інших осіб, які належним чином повідомлені про розгляд справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про підставність апеляційної скарги.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ПАТ «ФольксБанк» є правонаступником ПАТ «ВіЕс Банк».

Позивач ОСОБА_2 01.12.2004 року продала їй належну частину квартири своїй матері ОСОБА_3 (а.с.6). Як видно з матеріалів справи від її імені під час укладення цього договору купівлі-продажу , оскільки така, позивач , була неповнолітньою , діяв її законний представник , її батько- Панченко ОСОБА_8 /а.с.6/.

Між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк» і ОСОБА_3 (матір»ю позивачки) 30 квітня 2008 року було укладено кредитний договір № KF 48861 (а.с.7).

На забезпечення виконання кредитного договору, 30.04.2008 року був укладений іпотечний договір між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_5, ОСОБА_4М.(батьки позивачки) (а.с.14-19).

Задовольняючи вимоги позивача про визнання недійсним іпотечного договору в частині передання в іпотеку квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що у квартирі №1 б за адресою: м.Львів, вул. О. Новаківського, 14 з 13.08.2001 року по даний час зареєстрована та проживала неповнолітня дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та посилався на ч. 6 ст.203 ЦК України, згідно якої правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити права та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи не працездатних дітей.

Зазначений висновок обґрунтовував наявністю реєстраційної відмітки в паспорті (а.с.22) , де зазначено місцем реєстрації позивача вул. Новаківського 1, буд.14 та дата реєстрації - 13.08.2001 р.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 8 іпотечного договору від 13.04.2008 року /а.с.14/ іпотекодавці засвідчили наступне: не існує інших осіб, які мають право на користування предметом іпотеки та осіб, які мають рівні права з іпотекодавцями на розпоряджання предметом іпотеки; на предмет іпотеки відсутні будь-які права та вимоги інших осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку; внаслідок підписання ними даного договору ними не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких вони зобовязані утримувати за законом чи договором.

Крім цього, на підтвердження відсутності у неповнолітніх осіб права користування предметом іпотеки, іпотекодавцями надано довідки про склад сімї та прописку, видані ЛКП «Каменяр» від 17 квітня 2008 року, з яких вбачалось, що за зазначеними адресами зареєстрованих осіб немає /а.с.48, 49/.

Однак, як видно з матеріалів справи, за інформацією міграційної служби - громадянка ОСОБА_2 зареєстрована з 13.08.2001 року за адресою АДРЕСА_3.

Саме на цю обставину звернув увагу суд першої інстанції та зазначив про те, що позивач ОСОБА_2 була зареєстрованою та проживала у квартирі № 1 б буд.14 вул. Новаківського.

Однак, зазначений висновок є невірним, оскільки суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у власності батьків позивачки на час укладення оспорюваного договору було інше житло. Так, з оспорюваного договору іпотеки вбачається, що іпотекодавцеві майновому поручителю - батькові позивачки належить на праві власності квартира № 1 б за цією ж адресою, яка є теж предметом іпотеки, та щодо передачі якої в іпотеку позивач вимог не заявляє . Окрім того ОСОБА_4 зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. Обоє з батьків підтвердили відсутність порушеного права та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, про що зазначено в оспорюваному договорі. Відтак висновок суду про проживання позивачки саме у квартирі , де така зареєстрована жодними доказами не підтверджено.

Окрім того, відповідно до ст.. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Позивач не надала доказів , що саме предмет іпотеки був місцем постійного проживання батьків разом з нею .

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежності від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

За статтею 16 ЦК Українивизнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦКпідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цьогоКодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини).

Натомість оспорюваний правочин ЦКУкраїниімперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК Українивважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, у даній справі підлягає дослідженню наявність обставин, які вказують на порушення прав неповнолітної на час укладення оспорюваного договору позивачки.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охоронудитинства», статті 177 СК Українидбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК Україниорган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦКУкраїниправочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку»іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України«Про іпотеку»,не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Позивач ОСОБА_2 не має права власності на квартиру предмет іпотеки, оскільки свою частку відчужила, така є членом сім»ї власників - батьківАДРЕСА_4 належить матері.

Таким чином, позивач користується квартирою як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. Матеріали цієї справи не містять доказів про обмеження права позивача на користування житлом - квартирою № 1 по вул. Новаківського,14.

Окрім того, Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову про визнання іпотечного договору недійсним.

Враховуючи наведене, зміст оспорюваного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. Відтак, підстави визнавати недійсним оспорюваний договір іпотеки відсутні.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк»задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання частково недійсним іпотечного договору від 30 квітня 2008 р., укладеного між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, в частині передання в іпотеку квартири № 1 по вул. О.Новаківського у м. Львові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» 267 грн. 96 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_9