Справа № 169/546/15-ц
Провадження № 2/169/171/16
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Тітівалова Р.К.,

з участю

секретаря судового засідання Веремчук Л.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 29 грудня 2006 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір № VONVF166310133, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 1659.50 грн на строк 12 місяців до 29 грудня 2007 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,42 % на місяць на суму залишку заборгованості. Вказуючи, що у звязку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору, у нього станом на 14 серпня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 19822,63 грн, позивач просив стягнути із відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року ухвалені в справі судові рішення було скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав із викладених у ньому підстав, просив його задовольнити.

Відповідач 13 грудня 2016 року у судове засідання не зявився, хоча належним чином про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку був повідомлений (а.с. 207). У попередніх судових засіданнях вказував, що позов не визнає, просив застосувати до вимог Банку позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений в зобовязанні строк (термін) його виконання.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Судом встановлено, що 29 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 1659,50 грн на строк 12 місяців до 29 грудня 2007 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,42 % на місяць на суму залишку заборгованості та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 41,49 грн.

Договір укладено шляхом підписання 29 грудня 2006 року відповідачем заяви №VONVF166310133, в якій вказано, що заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складає кредитно-заставний договір (а.с. 5).

Сторони узгодили, що позичальник щомісяця в період сплати в рахунок погашення кредиту повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 183,64 грн.

Таким чином поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

На виконання взятих на себе зобовязань на підставі зазначеної вище заяви Банк надав відповідачу кредитні кошти у визначеному в ній розмірі шляхом перерахування їх в рахунок оплати товару відповідно до видаткової накладної № НВ-2983 від 29 грудня 2006 року, виданої ТзОВ «Фокстрот-Луцьк» (а.с. 10).

Наведені обставини свідчать про те, що між Банком та відповідачем виникли договірні зобовязання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог статті 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов.

Жодних додаткових угод до кредитного договору його сторонами не укладалося.

Відповідач взяті на себе за договором зобовязання відповідно до вимог статті 526 ЦК України належним чином не виконав, внаслідок чого у нього станом на 14 серпня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 19822,63 грн, з яких заборгованість за кредитом становить 86,57 грн; по процентах за користування кредитом 4559,89 грн; по комісії за користування кредитом 41,49 грн; пеня 13714,55 грн; штраф 500 грн (фіксована частина) та 920,13 грн (процентна складова) (а.с. 4).

Правильність зазначеного розрахунку відповідачем не оспорювалася і жодних клопотань з цього приводу ним не заявлялося.

У ході судового розгляду справи відповідач подав суду заяву про застосування позовної давності щодо вимог Банку (а.с. 78-79).

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з нормами статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність, зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1, 5 статті 261 ЦК України).

У зобов'язальних правовідносинах наслідком невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання є порушення суб'єктивного права кредитора, початком перебігу строку позовної давності є момент порушення цього права, беручи до уваги те, коли він довідався або міг довідатися про його порушення, а тому початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи, що строк дії укладеного між сторонами договору закінчився 29 грудня 2007 року, останній платіж відповідачем було здійснено 17 грудня 2007 року (а.с. 190), що не заперечувалося представником позивача у судовому засіданні, то перебіг позовної давності для предявлення Банком вимог до відповідача розпочався 30 грудня 2007 року і сплив відповідно 30 грудня 2010 року, тобто до звернення Банку з цим позовом до суду (вересень 2015 року).

З огляду на вказане клопотання відповідача про застосування позовної давності до вимог Банку суд вважає підставним та обґрунтованим, що відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

Доводи представника позивача про відсутність підстав для застосування позовної давності у звязку з тим, що її тривалість за згодою сторін було збільшено до 5 років, не ґрунтуються на вимогах закону і судом до уваги не приймаються з таких мотивів.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина 1 статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Заперечуючи проти задоволення заяви відповідача представник позивача посилався на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років.

Проте, в порушення положень статті 207 ЦК України зазначені Умови не містять підпису відповідача.

Будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема, щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались представником позивача суду надано не було, а в заяві позичальника від 29 грудня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Приєднаний у ході розгляду до матеріалів справи наказ № 391 від 21 березня 2006 року «Про актуалізацію договірної бази по напрямку «Розстрочка»» (а.с. 187) непідписаний жодною уповноваженою особою, не відповідає вимогам діловодства й документообігу і не може бути в розумінні закону належним і достовірним доказом на підтвердження існування та чинності Умов саме в такій редакції, на яку посилався представник позивача, а на самих Умовах (а.с. 6-9) взагалі відсутні будь-які відмітки про їх прийняття чи затвердження зазначеним наказом або іншим документом.

Більше того, такі доводи представника позивача суперечать тексту заяви відповідача від 29 грудня 2006 року, оскільки зміст пункту 4.2 Умов, на який є посилання в заяві, та цього ж пункту в наданих Банком Умовах, не є автентичними і по різному врегульовують наслідки порушення позичальником зобовязань.

Наявність таких розбіжностей, в свою чергу, ставить під сумнів чинність саме такої редакції Умов на момент підписання відповідачем заяви про отримання кредиту.

У звязку із вищевказаним, доводи відповідача про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна визнати необґрунтованими, а такі Умови відповідно не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 29 грудня 2006 року.

Аналогічні правові висновки щодо застосування позовної давності прийнятності Умов, як доказу збільшення строку позовної давності, викладено і в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 07 жовтня 2015 року (справа № 6-1295цс15), від 04 листопада 2015 року (справа № 6-1926цс15).

Що стосується доводів представника позивача про переривання перебігу позовної давності у звязку зі здійсненням платежів на погашення заборгованості у 2011-2012 роках, то вони також є неприйнятними, не ґрунтуються на вимогах закону та не узгоджуються з фактичними обставинами справи, оскільки у ході судового розгляду встановлено, що між сторонами в контексті положень ЦК України не було узгоджено збільшений строк позовної давності (5 років) і в цьому випадку він сплив ще в 2010 році, а тому не міг перериватися.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, і в силу частини 3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу, сум санкцій тощо.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено ним особисто й усвідомлено або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

У матеріалах справи відсутні квитанції, касові ордери чи інші документи, що засвідчують здійснення платежів у 2011-2012 роках особисто відповідачем ОСОБА_2 та визнання ним боргу.

У судовому засіданні відповідач заперечував вчинення будь-яких дій щодо погашення заборгованості, оскільки вважав, що вона відсутня.

Такі пояснення відповідача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи і цілком узгоджуються з поясненнями представника позивача, який, обґрунтовуючи свої доводи, вказував, що зарахування коштів різними сумами у 2011-2012 роках (а.с. 190-191) у рахунок погашення заборгованості відповідача здійснювалися працівниками Банку самостійно шляхом списання доступних коштів з іншої картки відповідача.

З огляду на вказане, дії Банку по списанню коштів не можна визнати в розумінні закону визнанням відповідачем свого боргу, що могло б за певних умов свідчити про переривання перебігу позовної давності, оскільки такі дії здійснені поза волею останнього і без його відому.

Такий же правовий висновок щодо підстав переривання перебігу позовної давності викладено в постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року (справа № 6-2104цс16).

За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та враховуючи, що відповідачем у справі подано заяву про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для відмови в позові у звязку зі спливом позовної давності.

За загальним правилом відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає і в ході розгляду справи суду надано не було.

Відповідно до частини 4 статті 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

З огляду на вказані положення процесуального закону, при ухваленні цього рішення та перевірці обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, судом враховано також висновки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі від 06 липня 2016 року (а.с. 155-157).

На підставі викладеного, статей 15, 16, 253, 257, 259, 261, 264, 266, 267, 526, 530, 629, 631, 1054 ЦК України та керуючись статтями 11, 58-60, 88, 209, 213-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий