РІШЕННЯ

іменем України

„05 листопада 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар - Степаненко А.Л.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

за участі відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.12.2005 р. ОСОБА_3 (відповідач) 19.12.2005 р. отримала кредит у розмірі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до п. 8.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. плюс 5% від суми позову.

Позивач зазначає у позові про те, що свої зобовязання за кредитним договором він виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, утім, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 31.10.2013 р. складає 35 116,74 грн. (яка складається з наступного: 9 440,62 грн. заборгованість за кредитом; 23 527,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штраф відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. фіксована частина; 1 648,42 грн. процентна складова), про стягнення якої у позові й заявлено відповідну вимогу.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову повністю (також надав письмові заперечення проти позову /а.с. 25-27/) та просив суд відмовити в його задоволенні.

Відповідно до заперечень відповідача ст. 1054 ЦК України кредит визначено, як грошові кошти, що видаються позичальнику банком, а зустрічне надання за даним договором полягає у поверненні кредиту, тобто вказаних коштів, та процентів.

Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним належним доказом здійснення платежу, проте, позивач не надав жодного доказу здійснення платежу, тобто передання грошових коштів відповідачу у визначеному у позові розмірі, а тому вимоги позивача, на переконання відповідача, необґрунтовані належними та допустимими доказами.

Окрім того, згідно розділу «Кредитна картка», що міститься в «Заяві позичальника» від 19.12.2005 р., на яку посилається позивач та надає як доказ до позову, визначено «Тип кредитного лимита: финансовый фиксированный. Сумма кредитного лимита: 2 000,00 (две тысячи гривен 0 копеек)», у зв?язку з чим для відповідача є незрозумілим чому позивач розмір основного боргу визначає саме у сумі 9 440,62 грн., не надаючи доказів на підтвердження зміни кредитного ліміту за платіжною карткою, ні про інший розмір встановленого банком кредитного ліміту, ні про дату прийняття банком рішення про встановлення нового розміру кредитного ліміту, що дає право відповідачу стверджувати про необґрунтованість та недостовірність розрахунків позивача щодо розміру основного боргу та відповідно до розрахунків щодо заборгованості по процентах, які обраховуються від суми основного боргу, а наведений позивачем розрахунок заборгованості відповідача необґрунтований належними та допустимими доказами.

Відповідач просив суд також врахувати наступне.

На час підписання «Заяви позичальника» від 19.12.2005 р. та отримання платіжної банківської картки з встановленим кредитним лімітом у сумі 2 000,00 грн. відповідач працювала в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на посаді «кредитний експерт», що підтверджується даними, наведеними у «Заяві позичальника» від 19.12.2005 р., копію якої до позову додав позивач, та записом у трудовій книжці, яка також міститься у матеріалах справи. Платіжну картку за №5457-0829-0437-9364 відповідач була зобовязана отримати, як співробітник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», що відповідачем й було зроблено на підставі «Заяви позичальника» від 19.12.2005 р., та саме з цієї підстави між позивачем та відповідачем кредитний договір не укладався. На Платіжну картку, протягом усього часу поки позивач працювала в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», неодноразово зараховувалися грошові кошти самим позивачем, у якості преміальних виплат (так звані «бонуси») за виконання відповідачем роботи на своїй посаді. Враховуючі вказане правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем не мають усіх необхідних ознак, які визначають правовідносини між кредитодавцем та позичальником, що виникають на підставі укладеного кредитного договору та регулюються положеннями ст. 1054 ЦК України.

Після звільнення відповідача з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке відбулося 26.01.2009 р., відповідач платіжну картку використала тільки один раз приблизно в останні числа квітня 2009 р., коли розраховувалася за допомогою платіжної картки в продовольчому магазині за придбаний товар на суму приблизно 60 (шістдесят) гривень. За весь цей час, а це майже пять років, які минули з часу звільнення відповідача з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з боку позивача на адресу відповідача жодної вимоги про сплату або повернення грошових коштів за кредитним договором, на який посилається позивач, не надходило, та відповідач припускає, що заявлені позивачем вимоги могли виникнути в результаті помилки позивача.

Відповідач також вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню у звязку із спливом строку позовної давності згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України.

ЦК України визначено строк (позовна давність), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України), та відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, та відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється спеціальна позовна давність, тривалістю в один рік.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначає позивач у позовній заяві: «Відповідно до п.9.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін». Таким чином, за заявою відповідача, якщо взяти до уваги твердження позивача про те, що договір між ним та відповідачем було укладено 19.12.2005 р., строк його дії припинився (з урахуванням подовження строку його дії на 12 місяців), 20.12.2007 р. Враховуючи наведене, строк (позовна давність) в межах якого позивач міг звернутися до суду сплив 20.12.2010 р.

Таким чином з цього дня позивач довідався про порушення свого права та розпочався відлік строку позовної давності, і відповідно позовна давність сплила 01.04.2012 р.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною є підставою для підставою

Оскільки позовна заява була подана позивачем 04.12.2013 р., то у звязку з заявою відповідача про застосування строку позовної давності, є підстави для відмови позивача у позові.

Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову повністю, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, відповідно до укладеного договору №б/н від 19.12.2005 р. ОСОБА_3 19.12.2005 р. уклала із позивачем договір про надання банківських послуг, згідно з яким вона ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банка. Згідно з даним договором позивач погодилася, що її заява (б/н) разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банка складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до зазначеного вище договору тип кредитного ліміту фінансовий фіксований, сума 2000,00 грн.; базова процентна ставка 3% в місяць з розрахунку 360 днів у році, строк дії кредитного ліміту відповідає строку діє карти

Суду не було надано доказів про зміну (збільшення/зменшення) суми кредитного ліміту.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, укладений між сторонами в даній справі договір є договором приєднання.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Разом з тим, як встановлено судом, відповідач перебувала у трудових відносинах із позивачем: відповідно до трудової книжки відповідача відповідач з 19.12.2005 р. по 26.01.2009 р. працювала у КБ «ПриватБанк»: з 12.09.2005 р. по 01.05.2006 р. експерт кіровського відділення ОСОБА_4, 01.05.2006 р. 01.03.2008 р. старший експерт Кіровського відділення ОСОБА_4, 01.03.2008 р. 06.05.2008 р. провідний експерт Кіровського відділення ОСОБА_4, 06.05.2008 р. 26.01.2009 р. - начальник відділення мікрокредитування ОСОБА_4

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, кредит визначено, як грошові кошти, що видаються позичальнику банком, обовязок позичальника за даним договором полягає у поверненні кредиту, тобто вказаних коштів, та процентів.

Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним доказом здійснення платежу.

Судом встановлено, що відповідач не оспорювала підписання нею заяви 19.12.2005 р., утім, відповідач наголошувала на тому, що позивач не надав жодного доказу здійснення платежу, тобто передання грошових коштів відповідачу у визначеному у позові розмірі, через що вимоги позову є такими, що необґрунтовані належними та допустимими доказами, а також відповідач стверджувала про необґрунтованість та недостовірність розрахунків позивача щодо розміру основного боргу (кредитний ліміт визначений в сумі 2 000,00 грн.) та відповідно розрахунків щодо заборгованості по процентах, які обраховуються від суми основного боргу.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім, випадків, встановлених законом.

Разом з тим, за ст. 60 ЦПК (ч. 3) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Згідно зі ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Виходячи з змісту п.п. 5.3 п. 5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 18.06.2003 р. №524, виписка по позичковому рахунку Боржника, виписка по рахунку обліку нарахованих відсотків, а також заявка на видачу готівки, платіжні квитанції про оплату щомісячних платежів по кредиту є доказом наявності кредитної заборгованості (в даному випадку за кредитною карткою №5457 -0829 0437 9364). Утім, позивачем не було надано суду даного доказу, тому, оскільки підстави для задоволення позову відсутні.

Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (ст.ст. 88 та 215 ЦПК).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Спаї