Справа №442/2818/16-ц
Провадження №2/442/1102/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді : Крамара О.В.

при секретарі : Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що між нею та ОСОБА_2М, було укладено шлюб 26 вересня 2002 року, який був зареєстрований відділом РАГСу Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний запис за № 399.

Від даного шлюбу у них народилося два сина: Іван ІНФОРМАЦІЯ_1 та Павло ІНФОРМАЦІЯ_2.

В останні роки сімейного життя, відносини між ними постійно погіршувалися, виникали сварки, постійні конфлікти зі сторони чоловіка, які він вчиняв на очах дітей, які в свою чергу від цього живуть у постійному страху, приниженні зі сторони батька, в кінцевому результаті призвели до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб, сімейне життя. Спільне життя у них не склалося, в них зовсім різні погляди на життя та побут, вони фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо, спільного господарства не ведуть.

Відповідач не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім»ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім»ї побудовану на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, а тому за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Окрім цього просить, щоб діти після розірвання шлюбу залишилися проживати з нею.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував щодо розірвання шлюбу, водночас просить, щоб позивачка після розірвання шлюбу змінила прізвище на дівоче, а також просить старшого сина залишити проживати з ним, а молодшого із позивачкою.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

З свідоцтва про одруження серії 1-СГ № 126722, виданого відділом РАГСу Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, вбачається, що 26.09.2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Ревак», актовий запис № 399.

Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.

Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя.

Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до вимог ст.ст. 151, 153 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, залучати до виховання інших осіб обирати форми і методи виховання дитини, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, а також мають право на спілкування з дитиною. Частиною 2 ст. 155 СК України закріплено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України, той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, який проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорам України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право і рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім'я природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність з створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Таким чином вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов в частині визначення місця проживання дітей задоволенню не підлягає, оскільки сторони не досягли згоди щодо місця проживання дітей та суду не довели з ким з них буде краще дітям.

Відповідно до ст.. 113 СК України «Особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище», а тому клопотання відповідача про те, щоб позивачка змінила прізвище на дівоче, задоволенню не підлягає, так як це є виключним правом того, хто у зв»язку із шлюбом змінив своє прізвище.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати, що підтверджуються платіжними дорученнями.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.110, 112, 157, 160, 161 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 26 вересня 2002 року у Відділі реєстрації актів громадського стану Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 399.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишається на прізвищі «Ревак»

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551 (пятсот пятдесять одну) гривню 20 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя Крамар О.В.