Справа № 565/1618/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року м. Кузнецовськ

Кузнецовський міський суд Рівненської області -

під головуванням судді Незнамової І.М.

при секретарі Нафєєвій Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кузнецовського міського суду Рівненської області справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що 12 вересня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» був укладений договір фінансового лізингу №001037 від 12.09.2015 року, за яким відповідач зобовязався передати йому у користування транспортний засіб марки «Renault Duster» за ціною 9003,73 євро. 14 вересня 2015 року він сплатив на рахунок відповідача адміністративний платіж за квитанцією №433974324 в сумі 60000 грн. та авансовий платіж за квитанцією №433973072 в сумі 60650 грн. Оскільки предмет лізингу йому не був переданий, він звернувся до ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» із заявою про розірвання договору, однак, розірвавши договір, відповідач повернув йому лише 36771,57 грн. Зазначає, що умови договору є несправедливими, крім того представником ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» при укладенні спірного договору навмисно було замовчано той факт, що такого транспортного засобу немає і не буде в майбутньому, що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність відповідача.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутності за участю представника ОСОБА_1 та задовольнити його вимоги.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що 14 вересня 2015 року ОСОБА_2, на виконання вимог договору фінансового лізингу від 12 вересня 2015 року, укладеного з ОСОБА_3 «Євролізинг Україна», за умовами якого було придбання транспортного засобу марки «Renault Duster» за ціною 9003,73 євро, перерахував на рахунок відповідача адміністративний платіж в сумі 60000 грн. та авансовий платіж в сумі 60650 грн., тим самим виконав свої зобовязання перед лізингодавцем. Після того, як ОСОБА_2 переконався в тому, що у відповідача транспортного засобу марки «Renault Duster», за якого той проводив платежі, немає, він 29 вересня 2015 року звернувся до ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу №001037 від 12.09.2015 року. На підставі заяви позивача, відповідачем договір було розірвано, однак грошові кошти повернуті не були. Тоді, ОСОБА_2 звернувся із вимогою повернення грошових коштів за розірваним договором, однак дану вимогу задовольнили частково, повернувши лише грошові кошти в сумі 36771,57 грн. Зазначила, що договір фінансового лізингу №001037 від 12.09.2015 року укладений з порушенням чинного законодавства, оскільки умови договору є несправедливими, так як суперечать принципу добросовісності. Крім того, у договорі не вказано всіх характеристик транспортного засобу та умов користування автомобілем, розміру і терміну внесення лізингової плати, місце і час передачі транспортного засобу. Представником ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» при укладенні спірного договору навмисно було замовчано той факт, що транспортного засобу марки «Renault Duster» за ціною 9003,73 євро немає і не буде в майбутньому, що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність відповідача. Представник також звернула увагу суду на факт відсутності у ОСОБА_3 «Євролізинг України» ліцензії на надання фінансових послуг, отримання якої є обовязковою умовою здійснення такого виду діяльності, як фінансовий лізинг. Просить позовні вимоги задовольнити.

Представник ОСОБА_3 «Євролізинг України» в судове засідання не зявився, подав письмову заяву, згідно якої просить справу розглянути без участі представника відповідача. Крім того, представником ОСОБА_3 «Євролізинг України» до суду подані письмові заперечення. Заперечення обґрунтовується тим, що даний позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом і ґрунтується виключно на припущеннях позивача ОСОБА_2 Обставини, на які посилається позивач, є перекрученими, а оскаржуваний договір є дійсним з дати його укладання та досягнення згоди між його сторонами щодо всіх істотних умов. Представник ОСОБА_3 «Євролізинг України» у запереченнях вказав, що позивачу була надана доступна та достовірна інформація щодо умов договору, а тому посилання на його несправедливість є необгрунтованими. Просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 вересня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу №001037, згідно з умовами якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки «Renault Duster» комплектації «Expression» вартістю 9003,73 євро та додатки №1,2,3 до даного договору.

На виконання даного договору фінансового лізингу ОСОБА_2 сплатив відповідачу ОСОБА_3 «Єролізинг Україна» авансовий платіж в розмірі 60650 грн. та адміністративний платіж в розмірі 60000 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.433973072.1 від 14.09.2015 року та квитанцією №0.0.433974324.1 від 14.09.2015 року.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.ч.1 та 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідностідо ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом з тим, при підписанні вищевказаного договору фінансового лізингу сторонами не було підписано та не узгоджувався додаток №3 до договору фінансового лізингу, який на думку суду, є істотною умовою вищевказаного договору фінансового лізингу, з чого суд робить висновок, що позивач не був чітко ознайомлений із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів. При цьому, будь-яких спростувань вищенаведених обставин судом не здобуто.

Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу.

Згідно п.111 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до цього Закону, зокрема до п.4 ч.1 ст.34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Юридична сила закону, як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією із ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Відповідач не представив суду документи, які б підтвердили встановлене законом ліцензування даного виду господарської діяльності (фінансового лізингу).

Частина 1 статті 227 Цивільного кодексу України вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, підлягає сплаті за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Тобто адміністративний платіж це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

У відповідності до договору лізингу, лізинговий платіж щомісячний платіж, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця у строки та в розмірі відповідно даного договору та до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3 до договору).

Адміністративний платіж становить 60000 гривень і цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки, відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.

Згідно до п.4.1 договору вбачається, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу.

Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

У відповідності до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Пункт 10.15 договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобовязання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, в п.10.14 договору лізингу передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення.

Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п.10.15, 12.4, 12.5, 12.6 договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем, умовами договору не передбачено.

Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обовязками сторін.

Згідно ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з положеннями ч.1, п.3 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Так, ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно п.12.13 договору лізингу, у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.

Суд вважає, що вказана стаття договору суперечить положенням п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача, а тому неповернення і цих коштів суперечить вимогам вищевказаного Закону.

Згідно із ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, врахувавши в системному звязку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, суд вважає, що відповідачем не надано доказів на спростування обставин, які виклав позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1

З огляду на вищевикладене суд прийшов до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови та використання відповідачем нечесної підприємницької діяльності, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими, а сам договір недійсним та таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та у відповідності до ст.215 ЦК України.

Також суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним з огляду ще й на те, що зазначені в ньому послуги вважаються фінансовими і регулюються Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», а ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» надає їх без отримання відповідної ліцензії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі №6-2389цс15.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 6, 8, 10, 11, 13, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 3, 6, 203, 215, 216, 227, 627, 806, 807 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №001037 від 12.09.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 83878 (вісімдесят три тисячі вісімсот сімдесят вісім) грн. 43 коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1325 (одна тисяча триста двадцять пять) грн. 99 коп., який понесений позивачем при подачі позову.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через Кузнецовський міський суд Рівненської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.М.Незнамова