Провадження № 2/522/174/16
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

"10" серпня 2016 року

Приморський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого - судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання - Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, процентів за договором позики та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання, відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсною розписки, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами, за уточненим позовом від 26 липня 2016 року просив: стягнути із ОСОБА_2 на свою користь, ОСОБА_1, грошові кошти, еквівалентні сумі в 35 000,0 (тридцять п'ять тисяч) доларів США, що станом на 26.07.2016 року становить 867 571,08 гривень у рахунок погашення боргу;

стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, еквівалентні сумі в 27 750,0 (двадцять сім тисяч сімсот п'ятдесят) доларів США, що станом на 26.07.2016 року становить 687 859,92 гривень у рахунок погашення відсотків за договором позики;

стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, еквівалентні сумі в 4 417,82 доларів США, що станом на 26.07.2016 року становить 109 507,80 гривень (3% річних);

стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також стягнути судові витрати - суму сплаченого судового збору. В обґрунтування позову посилався на наступне.

Відповідач ОСОБА_2 08 листопада 2011 року із складанням розписки позичив у позивача грошові кошти у розмірі 28 350,0 доларів США. Згідно з вказаною розпискою відповідач зобов'язався повернути борг до 25 грудня 2011 року. Окрім цього, 20 травня 2013 року ОСОБА_2, склавши письмову розписку, підтвердив наявність основного боргу перед ОСОБА_1 у розмірі 35 000,0 доларів США й відсотків за вказаним договором позики у розмірі 44 750,0 доларів США. Згідно з вказаною розпискою відповідач зобов'язався повернути основний борг до липня 2013 року. Втім, в узгоджений строк ОСОБА_2 обов'язок з повернення суми позики не виконав, у зв'язку із чим позивач змушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 23 грудня 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача за первісним позовом, зокрема просив визнати недійсною розписку, складену ним 20 травня 2013 року, з огляду на те, що сторонами не узгоджено розмір відсотків за порушення виконання ОСОБА_2 зобов'язань перед ОСОБА_1 та й те, що встановлена відсоткова ставка є невигідною для позичальника.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні власні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову та заперечував проти задоволення зустрічного позову у цій справі.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, й просила задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2, вказуючи на те, що сторонами не узгоджено розмір відсотків за порушення виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов'язань перед ОСОБА_1 й те, що встановлена відсоткова ставка є надзвичайно невигідною для позичальника.

Суд вислухав пояснення сторін, їх представників, дослідив матеріали справи, за наслідками чого дійшов наступного.

Щодо фактичних обставин по справі.

Судом встановлено, що 08 листопада 2011 року ОСОБА_2 зі складанням окремої письмової розписки надав у боргу позивачу грошові кошти у розмірі 28 350,0 доларів США. Згідно з вказаною розпискою відповідач зобов'язався повернути усю суму боргу до 25 грудня 2011 року. На підтвердження змісту та умов договору, а також на підтвердження факту передачі грошових коштів відповідачу - останнім складено 08 листопада 2011 року письмову розписку.

У подальшому, 20 травня 2013 року ОСОБА_2, склавши іншу письмову розписку, підтвердив й визнав наявність основного боргу перед ОСОБА_1 у розмірі 35 000,0 доларів США й відсотків за вказаним договором позики у розмірі 44 750,0 доларів США. Згідно з вказаною розпискою відповідач зобов'язався повернути основний борг до липня 2013 року.

Таким чином, між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким боржник зобов'язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана.

При цьому, ОСОБА_2, склавши розписку від 20 травня 2013 року й підтвердивши вказану у цій розписці суму боргу, підтвердив наявність цієї суми боргу, а також існування певних правових відносини між сторонами стосовно власних боргових зобов'язань, що були врегульовані саме цією розпискою.

Даючи оцінку названим письмовим документам, складеним власноручно відповідачем, що ним не заперечене в судовому засіданні, суд має дати таку оцінку тим правовідносинам, що виникли та існували між сторонами:

а) за первинним зобов'язанням, що виникло 8 листопада 2011 року відповідач зобов'язаний був повернути до 25 грудня 2011 року грошові кошти в сумі, еквівалентній 28 350,0 доларів США;

б) у зв'язку з тим, що відповідачем власне зобов'язання від 8 листопада 2011 року виконане належним чином не було, а позивач з відповідним позовом до суду не звернувся - суд має підстави для висновку про те, що у відповідача перед позивачем виникло нове зобов'язання, факт чого визнав сам відповідач в розписці, складеній ним 20 травня 2013 року.

В останньому висновку суд має виходити з того, що відповідачем протягом розгляду цієї справи не надано судові оригінал розписки від 8 листопада 2011 року, а так само не надано іншого письмового документа на підтвердження виконання боргового зобов'язання з повернення суми, еквівалентної 28 350,0 доларів США.

Логічне системне тлумачення змісту тексту розписки, складеної відповідачем 20 травня 2013 року, свідчить про те, що на момент її підписання у відповідача існувало зобов'язання з повернення суми позики - основної суми боргу - в розмірі, еквівалентному 35 000,0 доларів США, а також визнано існування зобов'язання з виплати процентів за договором позики з визнанням суми заборгованості зі сплати таких процентів. Станом на 20 травня 2013 року розмір заборгованості зі сплати процентів за договором позики становив 44 750,0 доларів США. Отже це свідчить, що з моменту невиконання відповідачем зобов'язання за первинною позикою в сумі, еквівалентній 28 350,0 доларів США, - 25 грудня 2011 року у правових відносинах між сторонами відбулася новація. Сутність новації полягає в тому, що боргові зобов'язання за договором позики з безпроцентних - трансформувалися у такі, що передбачають обов'язок відповідача сплачувати проценти за таким договором позики; відбулася зміна розміру суми позики - основної суми боргу, що становила розмір, еквівалентний 35 000,0 доларів США.

Умова про розмір обумовлених процентів має бути обраховано шляхом врахування суми заборгованості по відсоткам станом на 20.05.2013 року, що виникла починаючи з моменту новації у зобов'язанні - з 25.12.2011 року, та становила на 20.05.2013 року суму, еквівалентну 44 750,0 доларів США.

Існування умови про сплату відсотків за договором позики визнано самим відповідачем самим фактом надання ним судові розписки, складеної позивачем 14.10.2014 року про отримання від відповідача ОСОБА_2 суми в 17 000,0 доларів США в рахунок виплати останнім частини боргу по процентах за борговою розпискою (а.с. 104).

Таким чином надані відповідачем докази не надають судові підстав вважати, що відповідач виконав перед позивачем власні зобов'язання у повному обсязі. В передбачені договором умови ОСОБА_2, в порушення своїх договірних зобов'язань, суму позики не повернув, виплатив лише частково суму боргу з оплати процентів за укладеним між сторонами договором позики.

На неодноразові звернення ОСОБА_1 про добровільну сплату заборгованості, відповідач відмовляється виконати зобов'язання, що підтверджується фактом пред'явлення суду названих розписок без відмітки про повернення всієї суми боргу, а також непред'явленням відповідачем оригіналу іншої розписки, що могло б свідчити про виконання ним зобов'язання.

Стосовно правової оцінки правовідносин між сторонами.

Отже, Суд дійшов висновку, що між сторонами виникло та існує зобов'язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку передано позивачу та яка є борговим документом.

Відповідно до тексту боргового документу - розписки від 20 травня 2013 року - строк виконання відповідного грошового сторонами встановлено до липня 2013 року, інший письмовий документ про зміну строку повернення суми боргу сторонами суду не наданий. З огляду на зазначене, суд розглядає строк виконання боргового зобов'язання - починаючи з 1 липня 2013 року. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що стороною відповідача не представлено письмових доказів, які б свідчили про протилежне, суд вважає, що обов'язок відповідача з повернення позики виник з 1 липня 2013 року.

За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином, наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього.

Отже, наведені грошові зобов'язання виконані відповідачем не були, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.

Згідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Щодо вимоги про стягнення відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання та обрахунку їх розміру.

За правилом частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Судом враховано, що своєю розпискою від 20 травня 2013 року ОСОБА_2 визнав та вказав, що сторони дійшли згоди щодо розміру процентної ставки за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, що укладений між сторонами.

Додатково, відповідно до розписки, складеної 14 жовтня 2014 року ОСОБА_1, також вбачається, що ОСОБА_2 виплатив частину коштів у розмірі 17 000,0 доларів США в рахунок погашення заборгованості за відсотками за договором позики, що також дає суду підстави зробити висновок про те, що обидві сторони вказаних правовідносин знали про існування вказаної встановленої відсоткової ставки та виконували вимоги боргової розписки від 20 травня 2013 року.

Таким чином, розпискою від 20 травня 2103 року сторонами узгоджено й встановлено розмір процентної ставки за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики.

Беручи до уваги часткове виплату відсотків за договором позики, суд дійшов висновку, що розмір вказаної заборгованості станом на день постановлення рішення становить 44 750,0-17 000,0=27 750,0 доларів США, що на дату постановлення рішення суду має бути обрахований виходячи з офіційного курсу української валюти, встановленого НБУ, в розмірі 688 706,8 гривень. Проте, суд обмежений заявленими позовними вимогами, з огляду на що, має стягнути з відповідача на користь позивача суму відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 687 859,92 (шістсот вісімдесят сім тисяч вісімсот п'ятдесят дев'ять) гривень.

Стосовно валюти зобов'язання.

Відповідно до ст. 524 ЦК України валютою зобов'язання є національна валюта України. Згідно з правилом частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на ці правила, враховуючи, що між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за умовами якого відповідач повинен повернути позивачу суму боргу за розпискою, заборгованість відповідача складає суму в гривнях України, що еквівалентна 35 000,00 доларів США.

Офіційний курс української валюти, встановлений НБУ на день постановлення рішення, складає 2 481,8263 гривень за 100 доларів США. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне встановити, що за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, процентів за договором позики, сума заборгованості відповідача за вказаним договором позики становить 868 639,21 гривень. Проте, суд обмежений заявленими позовними вимогами, з огляду на що, має стягнути з відповідача на користь позивача 867 571,08 гривень.

Щодо вимоги про стягнення трьох відсотків річних.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, суд вважає за неможливе задовольнити вказану вимогу позивача з огляду на те, що заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача розраховується в національній валюті України - гривні, проте, позивачем здійснено розрахунок 3% річних за прострочення суми боргу, який встановлений в доларах США, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Таким чином, беручи до уваги правову природу вимоги про стягнення трьох процентів річних, передбачених в ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, останні підлягають сплаті виключно в національній валюті України - гривні.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми боргу.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд дійшов такого висновку.

Статтею 23 ЦК України передбачені загальні підстави відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеного правила особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як вже було встановлено, між сторонами виникли договірні правовідносини внаслідок укладання договору позики. За ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Втім, укладеним між сторонами договором не передбачено права позивача вимагати відшкодування моральної шкоди в разі порушення його умов, як й не передбачено таке відшкодування й законодавством. За таких обставин вважати обґрунтованою вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди відсутні правові підстави.

Щодо вирішення вимог зустрічного позову.

Як судом встановлено, 20 травня 2013 року ОСОБА_2, склавши письмову розписку, підтвердив наявність основного боргу перед ОСОБА_1 у розмірі 35 000,0 доларів США й відсотків за вказаним договором позики у розмірі 44 750,0 доларів США.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2, склавши розписку від 20 травня 2013 року й підтвердивши вказану у цій розписці суму боргу, підтвердив наявність цієї суми боргу й боргових взаємовідносин між сторонами.

Додатково суд, аналізуючи у сукупності вже наведені положення матеріального закону, зміст боргових розписок та характер правовідносин між сторонами, дійшов висновку, що в розписці від 20 травня 2103 року сторонами узгоджено й встановлено розмір процентної ставки за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, яка має бути обраховано діленням суми заборгованості, що виникла по цьому зобов'язанню станом на 20.05.2013 року, на час існування такого зобов'язання - починаючи з 25 грудня 2011 року.

Підстав вважати таку умову договору позики судом не встановлено, а так само судом не встановлено підстав вважати, що відповідач не розумів значення таких умов у власноручно складеному борговому документі.

З огляду на вказане, суд має відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсною розписки у повному обсязі з огляду на його безпідставність й необґрунтованість.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов про стягнення суми боргу за договором позики, та стягнути на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) основну суму позики в розмірі 867 571,08 (вісімсот шістдесят сім тисяч п'ятсот сімдесят одна) гривню, стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму процентів за договором позики в розмірі 687 859,92 (шістсот вісімдесят сім тисяч вісімсот п'ятдесят дев'ять) гривень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача судових витрат за сплачений судовий збір.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі.

Керуючись ст.ст. 16, 23, 526, 527, 530, 611, 1049, ч. 2 ст. 625 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 217 ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, процентів за договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) основну суму позики в розмірі 867 571,08 (вісімсот шістдесят сім тисяч п'ятсот сімдесят одна) гривню.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму процентів за договором позики в розмірі 687 859,92 (шістсот вісімдесят сім тисяч вісімсот п'ятдесят дев'ять) гривень.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання, відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсною розписки - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму сплаченого судового збору в розмірі 3 775,80 гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

10.08.2016