Справа № 159/2306/16-ц
Провадження № 2/159/880/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням - судді Лесика В.О.

при секретарі - Жукової Ю.В.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за первісним позовом акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним -

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеного 12.06.2008 року.

29.07.2016 року ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору № СМ-SME A00/070 0DC/2008 від 12.06.2008 року недійсним.

Ухвалою суду від 29.07.2016 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

В обґрунтування позову акціонерне товариство «ОТП Банк» зазначає, що 12.06.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП-Банк та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № CM-SME A00/070 0DC/2008. Кредитний договір складається із двох частин, які нероздільно пов'язані між собою, згідно з п. 1. частини № 1 Кредитного договору. Кредитні кошти надавались Банком на підставі Кредитної заявки Позичальника від 12.06.2008 року шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок Позичальника, відкритий у Банку. Відповідно до умов Кредитного договору позивач надав відповідачу грошові кошти на загальну суму 60 000,00 доларів США. В свою чергу Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати й повернути позивачу вказані кредитні кошти у строки, зазначені в Кредитних договорах (зокрема в п. 1.6. Частини № 2 Кредитного договору, з підпунктами), а також сплатити відповідну платню за користування Кредитом в порядку та на умовах, що визначені в кредитному договорі (зокрема, в п.п. 1.4., 1.5. Кредитного договору з підпунктами).

Згідно з п. 1.5.1. Кредитного договору погашення відповідної частини кредиту та нарахованих відсотків повинно здійснюватися відповідачем щомісяця у розмірі та строки, визначені Кредитним договором.

Погашення відповідної частини кредиту та нарахованих відсотків повинно здійснюватися Позичальником щомісяця у розмірі та в строки визначені у Графіку Платежів, який є невід'ємним Додатком № 1 до Кредитного Договору. Однак, відповідач, в порушення умов Кредитного договору, свої зобов'язання не виконав в частині погашення заборгованості по кредиту, згідно графіку, визначеному Кредитним договором за користування кредитом.

На підставі п. 1.9. Кредитного договору «Дострокове виконання Боргових зобов'язань за ініціативою Банку та розірвання цього договору» Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому у випадку невиконання боржником своїх Боргових зобов'язань за цим договором. Тому Позивач вимагав від Відповідача повного повернення кредиту, сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, а також сплати пені, нарахованої за прострочення виконання зобов'язань.

Факт направлення/вручення Досудових вимог відповідачу підтверджується копією вимоги за вих. № 3852 від 21.04.2016 року. Однак вимоги позивача не виконані та залишені без будь-якого реагування.

Станом на 13.05.2016 року заборгованість відповідача за Кредитним договором перед позивачем складає 58 997,98 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на 13.05.2016 року з розрахунку 1 долар США - 25,31 грн., складає 1 493 238,87 грн.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених вище та просив їх задовольнити, зазначивши, що при укладенні Договору позивач був ознайомлений з усіма його умовами, при підписанні оспорюваного Договору волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. Позивач у момент підписання Договору був дієздатною особою і чітко розумів свої дії, мав можливість ознайомитись з усіма умовами Договору, та реалізував своє право підписавши даний Договір.

Представником позивача подано заперечення на зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним в задоволенні якого просить відмовити, зазначивши, що ознайомившись із зустрічною позовною заявою, змістом та обґрунтуванням озовних вимог, пред'явлений позов не визнає в повному обсязі, вважає його безпідставним, виходячи з наступних міркувань.

Вважає, що посилання на незареєстровану довіреність відповідача при подачі позовної заяви про стягнення заборгованості, не може бути підставою для визнання крелитного договору недійсним.

Проте, з метою усунення будь-яких сумнівів щодо дійсності довіреності, додав до заперечення копію рішення правління №249 від 31.08.2015 року про уповноваження головою правління Варвянської О.М. та Лобачевського А.В. надавати повноваження юрисконсультам. Також додав копію Статуту АТ «ОТП Банк».

В своєму зустрічному позові, відповідач посилається на те, що Кредитний договір в порушення п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить положень, які зобов'язують кредитора надавати в письмовому вигляді інформацію про кредитні умови.

Проте, зазначена норма ніяким чином не зобов'язує кредитора розміщувати в кредитному договорі положення, які зобов'язують кредитора надавати в письмовому вигляді інформацію про кредитні умови.

Відповідно до п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредитування.

Також, в ЗУ «Про захист прав споживачів» немає жодної норми про ризики при отриманні валютних кредитів, на яку посилається Відповідач.

У ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 зазначеного Закону споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів», клієнт має право на вільний вибір продукції (під терміном продукція слід розуміти будь-який товар, роботу або послугу; страхування - це послуга).

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві.

При укладенні Кредитного договору сторони дотрималися процедури укладання договору, що передбачена ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення.

Таким чином, підписанням Кредитного договору сторони підтвердили, що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконанню в порядку передбаченому цим договором.

Окрім того, перед підписанням Кредитного договору, відповідач був додатково ознайомленим з умовами кредитування, заповнивши анкету-заяву на отримання кредиту та подавши відповідну заяву.

Отже, підписавши Кредитний договір, а також здійснюючи виконання умов договору протягом 2008-2015 років, відповідач висловив цілковиту згоду з його умовами.

Відповідач та його представник в судовому засіданні підстав позову не визнали, підтримавши подане письмове заперечення про визнання кредитного договору недійсним та заяву про збільшення обґрунтування зустрічного позову, зазначивши, що предметом розгляду у цивільній справі є заборгованість по кредитному договору № CM-SME A00/070 0DC/2008, укладеному між Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" і ОСОБА_3 12.06.2008 року.

Позов заперечує повністю і зазначає, що з матеріалів справи випливає, що згідно з довіреністю від 02.10.2015 року, Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк", в особі виконуючої обов'язки начальника відділу претензійно - позовної роботи Варвянської Олени Михайлівни та начальника сектора підтримки діяльності регіональної мережі відділу претензійно - позовної роботи Юридичного управління Лобачевського Анатолія Володимировича, які діють спільно на підставі статуту, уповноважує ОСОБА_1 бути предстдвяиком АТ «ОТП Банк" в загальному суді, адміністративному суді, господарському суді, а також органах, що здійснюють виконання судових рішень (виконавче провадження).

Статтею 42 ЦПК України передбачено, що довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, з прикладенням печатки юридичної особи.

Ця довіреність не зареєстрована, оскільки не містить номера вихідної кореспонденції Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк".

Суд має надати правову оцінку довіреності від 02.10.2015 року, залишивши позов без розгляду.

До матеріалів позовної заяви у цій цивільній справі банк надав кредитний договір № CM-SME A00/070 0DC/2008 від 12 червня 2008 року.

Цей договір не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень п.п.22,23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положенням ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону України поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Якщо кредитний договір визнається недійсним, застосовується двостороння реституція - сторони зобов'язані повернути одна одній все, що отримали в межах виконання цього договору, тобто, якщо договір валютний, то повертається сума у гривнях по валютному курсу на дату укладення договору, адже недійсний договір є таким з моменту укладення.

Кредитний договір № CM-SME A00/070 0DC/2008, укладений 12 червня 2008 року, в порушення вимог п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", не містить положень, які зобов'язують кредитора надавати в письмовому вигляді інформацію про кредитні умови, а відсутність такої інформації надає йому право визнавати такий договір недійсним, відповідно до ч.2 п.2 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів".

В договорі, в порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів", не передбачено, що ризики при отриманні валютних кредитів покладені на кредитора.

Правила надання банками інформації про кредитні умови, затверджені Постановою Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, базуються на виконанні банками вимог Закону України "Про захист прав споживачів".

Положення ст.ст.18,19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлюють суттєві обмеження умов кредитного договору, які містить даний кредитний договір.

В порушення вимог ст. 27 ЦК України цей кредитний договір обмежує його не заборонені законом права та обов'язки; це, зокрема, заборона на:

- вільний вибір оціночної компанії для укладення договору оцінки заставного майна (п.1.3.4 договору);

- вільний вибір страхової компанії для страхування заставного майна (п. 1.3.2. договору);

- отримання кредитів (п.2.3.6 договору).

Це суперечить і ст. 228 ЦК України, а також ч. 2 п. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", ч. 2 ст. 6 Закону України "Про страхування", ч. 3 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Пунктом 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що на вимогу споживача про визнання кредитного договору недійсним з підстав порушення цього закону, такий договір визнається недійсним в цілому.

Вважає, що у випадку надання кредиту в іноземній валюті, при укладенні кредитного договору слід попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування у визначеного страховика не може бути обов'язковою передумовою реалізації інших правовідносин.

Якість страхування в різних страхових компаніях різна, а якщо так, то примушувати споживача укладати договір страхування страховій компанії, з якою він не бажає мати відносин, забороняється.

Оскільки у страховій компанії "Utico" ("Ютіко") умови були більш вигідними, він обговорив з начальником Ковельського відділення цієї страхової компанії Левчук Тетяною Андріївною деталі, проте, банк в категоричній формі відмовив йому, визначивши "свою" страхову компанію.

І це в той час, коли ч. 3 ст. 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання послуги у пов'язаної з банком особи, як обов'язкову умову надання банківських послуг, в тому числі, надання споживчого кредиту.

Статтею 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Тобто, в цій частині позовні вимоги по зустрічному позову не підлягають доказуванню.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підставний, обґрунтований та підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Судом встановлено, що 12.06.2008 року між сторонами було укладено Кредитний договір № CM-SME A00/070 0DC/2008, відповідно до умов якого позивачу надано кредит в розмірі 60000,00 доларів США, який зобов'язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, які визначені у цьому Договорі. Відповідно до умов даного Договору, сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка у розмірі 6% річних. Дата остаточного повернення кредиту - 09 червня 2023 року.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язаний надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно наданого розрахунку заборгованості станом на 13.05.2016 року борг ОСОБА_8 за кредитним договором № CM-SME A00/070 0DC/2008 від 12.06.2008 року складається з: 49091,63 доларів США - залишок заборгованості за кредитом; 9906,35 доларів США - сума відсотків за користування кредитом, а всього становить 58997,98 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на 13.05.2016 року з розрахунку 1 долар США - 25,31 грн., складає 1493238,87 грн.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № CM-SME A00/070 0DC/2008 від 12.06.2008 року в розмірі 58997,98 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на 13.05.2016 року з розрахунку 1 долар США - 25,31 грн., складає 1493238,87 грн.

Що стосується зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд критично оцінює позицію відповідача та його представника щодо незаконності умов кредитного договору, з огляду на наступне.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_3 ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження відповідача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Відтак, судом при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку позивача при укладанні кредитного договору, на які вказує відповідач, оскільки на спростування даних тверджень стороною відповідача не надано будь-яких доказів. Враховуючи викладене, суд не знаходить законних підстав для визнання недійсними кредитного договору № CM-SME A00/070 0DC/2008, що був укладений між сторонами 12.06.2008 року.

Що стосується тверджень відповідача про недійсність договору з підстав неналежного його попередження про валютні ризики під час виконання зобов'язання за договором, то суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту статті 1054 кодексу можна зробити висновок, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов'язок позичальника повернути суму кредиту, що має бути виконано у певний час.

За змістом пункту 1.11.1 кредитного договору, підписуючи договір, позичальник ОСОБА_3 погодився з умовами, що платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст.99 Конституції України визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 листопада 2003 року за № 1094/8415, а також додатку № 1 до нього, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема: долару США, євро та швейцарського франку, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Тому у відповідача існувала можливість передбачення в момент укладення договору зміни курсу гривні відносно іноземних валют, ураховуючи динаміку зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні - і її девальвації, та можливість отримання кредитів в національній валюті.

Як зазначив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсу валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже, доводи відповідача про те, що використання банком долара США як валюти кредитування за споживчим кредитом, є дискримінаційною умовою, що значно погіршує становище позивача, - не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, і надання кредиту в іноземній валюті не може бути визнане умовою, передбаченою ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», як підстава для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, відсутні підстави вважати, що положення кредитного договору є несправедливими або дискримінаційними, а оцінка надана позивачем, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості як сторони договору у зменшенні своїх грошових зобов'язань.

Судом встановлено також, що право позичальника на отримання кредиту виникає поряд з іншими обставинами у випадку подання банку договорів страхування, укладених у страховій компанії, погодженій Банком до співпраці (п. 1.3.2 Договору).

Даний пункт договору на переконання суду не суперечить вимогам законодавства, оскільки повна інформація про умови кредитування, вартість кредиту, вибору страхової компанії, яка погоджена з кредитором для здійснення страхування викладена в самому договорі кредиту з умовами якого погодився ОСОБА_3 власноручно підписавши ці документи та виконував умови щодо погашення кредиту та страхування порівняно тривалий час, сам добровільно здійснив вибір щодо отримання кредиту саме у позивача за первісним позовом та на погоджених спільно умовах.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається відповідач як на підставу для відмови в задоволенні позову, зокрема щодо порушення позивачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України та Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а зустрічні позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», тому суд дійшов до висновку, що первісний позов підставний, обґрунтований та підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути судові витрати, що складаються із сплаченого останнім судового збору, в розмірі 22398,58 грн.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212-218 ЦПК України, ст.ст. 6, 11, 16, 192, 202, 203, 215-235, 509, 526, 527, 530, 536, 599, 626-628, 638, 1048-1052, 1054, 1056-1 ЦК України, ЗУ "Про захист прав споживачів", ЗУ "Про страхування", ЗУ "Про банки і банківську діяльність", ПП ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ПП ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд-

В И Р І Ш И В:

первісний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за Кредитним договором № CM-SME A00/070 0DC/2008 від 12.06.2008 року у розмірі 58997,98 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на 13.05.2016 року з розрахунку 1 долар США - 25,31 грн., складає 1493238,87 грн., яка складається з 49091,63 доларів США - залишок заборгованості за кредитом; 9906,35 доларів США - сума відсотків за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ «ОТП Банк» судовий збір в сумі 22398,58 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору № CM-SME A00/070 0DC/2008 від 12.06.2008 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» і ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:В. О. Лесик