Провадження № 22-ц/780/4257/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 14.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря : Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Білоцерківської міської ради Київської області, треті особи: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про усунення від права на спадкування за заповітом, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Білоцерківської міської ради Київської області, треті особи: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,

у с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 14 грудня 1994 року померла її мати ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд № 13 по вул. Миру у м. Біла Церква Київської області. За життя ОСОБА_6 склала заповіт від 23 серпня 1991 року, яким належну їй частину житлового будинку заповіла своїм онукам ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які являються дітьми позивача, а також доньці брата позивача - ОСОБА_3 в рівних частинах. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2007 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано право власності по 1/8 частині спадкового майна (будинку).

Позивач вказала, що з 1990 року і до дня смерті ОСОБА_6 проживала разом з нею та перебувала на її утриманні, ніхто із сімї брата, в тому числі відповідач, до неї жодного разу не навідувався і не надавали допомоги, хоча мати хворіла й потребувала такої допомоги. Після смерті матері всі витрати по організації та проведенню похорону, а також неодноразове поминання організовувала позивач, яка в подальшому також вела догляд за могилою. Оскільки відповідач не доглядала за бабусею, а вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_6; встановити факт прийняття нею спадщини від померлої матері ОСОБА_6; визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме 1/8 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд № 13 по вул. Миру у м. Біла Церква Київської області.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6 та визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме 1/8 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд № 13 по вул. Миру у м. Біла Церква Київської області

Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті бабусі ОСОБА_7 вона виявила бажання прийняти спадщину й фактично вступила в управління та володіння спірним житловим будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований. Про існування заповіту їй стало відомо після звернення ОСОБА_2 з даним позовом, оскільки весь час він знаходився у неї.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6, яка померла 14 грудня 1994 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд № 13 по вул. Миру у м. Біла Церква Київської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, яка померла 14 грудня 1994 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8, який є представником ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги основного позову та відмовити в задоволенні зустрічних вимог.

Вказує, що при вирішенні спору судом не було враховано строки позовної давності, на застосування яких наполягав під час розгляду справи; не вірно надано оцінку наданим доказам, зокрема вступу у фактичне в управління та володіння спадковим майном сторін спору; також судом неправильно застосовано положення цивільного закону щодо черговості та усунення від спадкування.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні основного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, за яких відповідач може бути усунена від права на спадкування за заповітом.

Задовольняючи зустрічний позов, суд дійшов висновку, що після смерті спадкодавця відповідач прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном і не відмовилася від нього.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що міськрайонний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 14 грудня 1994 року померла мати позивача ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд № 13 по вул. Миру у м. Біла Церква Київської області, які належали померлій на підставі дублікату свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та дублікату свідоцтва про право на спадщину від 5 серпня 1988 року.

За життя ОСОБА_6 склала заповіт від 23 серпня 1991 року, яким належну їй частину житлового будинку заповіла своїм онукам ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які являються дітьми позивача, а також доньці брата позивача - ОСОБА_3 в рівних частинах.

Вказаний заповіт до нотаріальної контори не предявлявся і з часу його складення знаходився у ОСОБА_2

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2007 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано право власності по 1/8 частині житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд № 13 по вул. Миру у м. Біла Церква Київської області за кожним, які належали на праві власності ОСОБА_6, яка померла 14 грудня 1994 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_9, який є рідним братом позивача та батьком відповідача і який помер 21 жовтня 2011 року, на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину від 5 серпня 1988 року належала 1/8 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд № 13 по вул. Миру у м. Біла Церква Київської області.

Право на спадкування цієї частини житлового будинку визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2014 року (справа № 357/11490/13-ц).

Враховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилась 14 грудня 1994 року, тобто до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема правила ЦК УРСР 1963, у тому числі щодо підстав спадкоємства, усунення від спадщини та прийняття спадщини.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 2 ст. 60 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, що була чинною до 7 липня 1994 року, доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши положення цивільного закону, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, оскільки після смерті бабусі ОСОБА_6 вона вчиняла певні дії, які свідчать про прийняття спадщини, а саме проживала з батьком у житловому будинку, користувалась його приміщеннями та земельною ділянкою, а також сплачувала комунальні послуги, тобто її воля знайшла своє вираження у фактичному вступі в управління та володіння спадковим майном, що передбачено ст. 549 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 528 ЦК УРСР не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя. Не мають права стати спадкоємцями за законом батьки після дітей, у відношенні яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадщини, а також батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 заявила позовні вимоги про усунення від права на спадкування за заповітом ОСОБА_3 внаслідок того, що вона тривалий час не проживала з померлою, не доглядала її та не хоронила.

Однак статтею 528 ЦК УРСР чітко визначено підстави усунення особи від спадщини. Такі підстави, як не проживання зі спадкодавцем та не здійснення догляду за нею у вищевказаній статті не зазначені. Крім того, відповідач приходилась ОСОБА_6 онукою, яка на час смерті була неповнолітньою.

Разом з тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що спадкодавець знаходилася у безпорадному стані, існувала потреба спадкодавця в допомозі саме відповідача, а також ухилення останньої від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, тобто наявності винної поведінки (умислу) в її діях щодо ненадання такої допомоги.

Не зайвим буде зазначити, що вимоги основного та зустрічного позову є взаємоповязані, тобто виникли з одних правовідносин, а тому задоволення зустрічного позову про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно повністю виключає можливість задоволення основного позову.

Доводи апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що остання була обізнана про існування заповіту на своє імя раніше ніж до предявлення основного позову. Посилання на вищезгадане рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2007 року є лише припущеннями представника позивача.

Інші посилання в апеляційні скарзі про право позивача на спадкове майно є безпідставним та такими, що не ґрунтуються на приписах закону, адже першочергове право на спадкування належить спадкоємцю за заповітом, яким є відповідач.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених позовів, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_10