АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста

Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.,

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Київської місцевої прокуратури №9 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та заступника прокурора м. Києва на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року,

встановила:

02.10.2014 року прокурор прокуратури Солом'янського району м. Києва, назву якої в подальшому було змінено на Київська місцеве прокуратура №9, звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах ОСОБА_1, в якому просив визначити останній додатковий строк тривалістю в один місяць для подання до Дев'ятої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, що складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 залишила заповіт, за яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_1

У зв'язку з сімейними обставинами ОСОБА_4 не мала змоги вчасно звернутись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у зв'язку з перебуванням в Російській Федерації з квітня 2012 р. по липень 2014 р., яке було зумовлене необхідністю догляду за інвалідом дитинства ОСОБА_6, 2006 року народження, яка є онукою її рідного брата.

28.08.2014 року державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що заповіт було складено на її ім'я, оскільки спадкодавець бажала, щоб після її смерті були замовлені поминальні обіди на третій, дев'ятий, сороковий день, річницю смерті та були заказані молитви в церквах міста Києва та по всій території України.

Зазначила, що спадкодавець разом зі своєю сестрою з 2005 року проживали у Свято-Покровському жіночому монастирі м. Києва, де їм надавали допомогу. ІНФОРМАЦІЯ_4 р. сестра ОСОБА_3 померла, а остання залишилась проживати у монастирі до кінця 2009 року. Вона одержувала пенсію ОСОБА_3, робила платежі по оплаті за житлово-комунальні послуги, телефон, оформляла субсидію, доглядала за квартирою, отримала дублікат свідоцтва про право власності на квартиру. У кінці 2009 р. ОСОБА_3 повернулась додому, допомогу їй надавав соціальний робітник двічі на тиждень. З квітня 2012 р. по липень 2014 р. вона перебувала за кордоном, доглядала онучку свого брата, яка є інвалідом дитинства, а тому не могла вчасно звернутись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 28 листопада 2012 р. вони приїхала з Росії та була пострижена в мантію, в цей час шестимісячний строк для прийняття спадщини уже сплив. Повернулась в Україну вона в липні 2014 року, а тому не мала змоги звернутись у визначений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва також просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що у порушення вимог ст. 214 ЦПК України судом першої інстанції не враховано, що перебування ОСОБА_1 за межами України зумовлювалось необхідністю догляду за інвалідом дитинства, що створювало перешкоди для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини. Вперше вона повернулась в Україну 28.11.2012 р., тобто вже після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Інформація Оболонського районного суду м. Києва від 30.06.2016 р. щодо перебування в провадженні суду за поданням органу опіки та піклування Оболонського району м. Києва , зацікавлені особи: ОСОБА_8, ОСОБА_1, про встановлення опіки та призначення опікуна недієздатній особі, а також інформація Сятошинського районного суду м. Києва від 05.07.2016 р.щодо перебування в провадженні суду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9, ПАТ «Страхова компанія «Граве Україна» про відшкодування майнової та моральної шкоди, покладені в основу судового рішення, є недопустимими доказами та не можуть прийматися судом до уваги.

Судом не враховано, що ОСОБА_1 не було відомо про смерть спадкодавця та відкриття спадщини.

Зазначив, що судом першої інстанції безпідставно задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду та його скасування.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та представник прокуратури м. Києва - Гаврилюк О.М. апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_11 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 року у віці 73 років померла ОСОБА_3, що проживала у АДРЕСА_1 (а.с.49 т.1).

Вказана квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.08.1993 року (а.с.45 т.1).

03 лютого 2009 р. ОСОБА_3 заповіла громадянці Російської Федерації ОСОБА_1, яка мешкала за адресою: АДРЕСА_2, все своє майно, про що склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.44 т.1).

19 серпня 2014 р. до Дев'ятої київської державної нотаріальної конторинадійшла заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, що складається з квартири, розташованої у АДРЕСА_3 (а.с.44 т.1).

28.08.2014 р. державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г. винесено постанову про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що остання пропустила встановлений законом шестимісячний термін для прийняття спадщини (а.с. 20 т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що об'єктивних, непереборних перешкод для подання заяви про прийняття спадщини у позивача не було, а відсутність інформації про смерть спадкодавця не є підставою для встановлення додаткового строку про прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки останній відповідає обставинам справи та вимогам закону.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічна правова позиціяміститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12) та 4 листопада 2015 року (справа № 6-1486цс15), від 14 вересня 2016 року ( справа №6-1215 цс16).

Судом встановлено, що 12.08.2011 р. спадкодавець звернулась до начальника управління та соціального захисту населення з проханням прийняти її на обслуговування вдома, оскільки вона є одинокою особою, осіб, з якими укладено договір довічного утримання не має (а.с. 22 т.1).

Відповідно до довідки директора територіального центру соціального обслуговування населення Солом'янського району м. Києва від 24.07.2014 р. №212, ОСОБА_3 перебувала у відділенні соціальної допомоги вдома на надомному обслуговуванні з 12.08.2011 р. по ІНФОРМАЦІЯ_3 р. Ії обслуговував соціальний працівник двічі на тиждень (а.с.23 т.1).

Відповідно до довідки Київської міської клінічної лікарні №6 від 24.07.2014 р. №2092, ОСОБА_3 була доставлена в лікарню каретою швидкої допомоги за екстреним викликом 16.05.2014 р. та померла 18.05.2014 р. Представники лікарні отримали свідоцтво про смерть ОСОБА_3 Захоронення останньої було здійснено КП «Спецкомбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» на підставі звернення адміністрації лікарні за державний рахунок на Північному цвинтарі 03.09.2012 р. (а.с.24 т.1).

05.06.2012 р. головний лікар звернувся до КП «Спецкомбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» з листом про захоронення померлої в лікарні ОСОБА_3, яка не була запитана родичами (а.с.25 т.1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилалась на те, що вона не була обізнана про смерть спадкодавця до липня 2014 року, оскільки перебувала за межами України та доглядала за онукою свого брата - інваліда з дитинства. В судовому засіданні остання пояснила, що вона мала мобільний телефон, проте не могла дізнатись про смерть спадкодавця, оскільки остання не мала засобів зв'язку.

Вказана обставина спростовується тим, що в апеляційній скарзі сама ОСОБА_1 посилалась на здійснення за ОСОБА_3 платежів за послуги зв'язку (а.с.232 т.2), а також заявою ОСОБА_3 від 12.08.2011 р. до начальника управління та соціального захисту населення (а.с.22 т.1), в якій остання зазначила свій номер телефону.

Відповідно до наданої позивачем довідки голови Садівничого кооперативу «Юпітер» від 18.09.2014 р. №03, ОСОБА_1 проживала у свого брата ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_4, з квітня 2012 р. по липень 2014 р. (а.с.14 т.1).

Разом з тим, проживання ОСОБА_1 за межами України та здійснення допомоги по догляду дитиною -інвалідом, яка має батьків, не є причинами, що пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця дізнатися про смерть спадкодавця та протягом шести місяців звернутись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 листопада 2012 р. у Свято-Покровському жіночому монастирі м. Києва ОСОБА_1 була пострижена в мантію (а.с.91 т.1).

Доказів неможливості в цей день відвідати квартиру, де проживала спадкодавець, дізнатися про смерть останньої та звернутись до нотаріуса з відповідною заявою матеріали справи не містять.

21.09.2012 р. рішенням Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 призначено опікуном над недієздатними особами (а.с. 200 т.2).

У грудні 2012 року ОСОБА_1 зверталась до керівника Пенсійного фонду Шевченківського району м. Києва з заявою про здійснення перерахунку державної соціальної надбавки «діти війни» згідно ухвали суду від 27.11.2012 р. по справі №2а-4007/2011 (а.с.176 т.1).

Вказані обставини свідчать про необґрунтованість доводів апеляційних скарг в тій частині, що ОСОБА_1 була відсутня в Україні з квітня 2012 р. по липень 2014 р.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо недоведеності існування об'єктивних, непереборних, істотних підстав, які перешкоджали ОСОБА_13 вчинити дії, спрямовані на прийняття нею спадщини.

Необізнаність позивача про смерть спадкодавця без установлення інших об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

З огляду на порушення процедури ухвалення заочного рішення у справі, поважність причин неявки відповідача в судове засідання, наявність доказів, які мали істотне значення для правильного вирішення спору та могли вплинути на ухвалене заочне рішення, послання в апеляційній скарзі на незаконність постановленої ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 р. про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду є необґрунтованими.

Крім цього, відповідно до вимог ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне рішення, з дотриманням норм матеріального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та заступника прокурора м.Києва відхилити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/15157/2016

Головуючий в суді першої інстанції: Коробенко С.В.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.