Ухвала

іменем україни

28 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Метлайф» про визнання договору страхування недійсним, відшкодування збитків, майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Метлайф» про визнання договору страхування недійсним, відшкодування майнової та моральної шкоди та збитків.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 13 січня 2009 року між нею та ЗАТ «Американська Компанія Страхування Життя АІГ Життя», правонаступником якого є ПрАТ «МетЛайф», укладено договір добровільного страхування життя, який відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про страхування» посвідчений заявою на укладення договору добровільного страхування життя від 13 січня 2009 року № 96059994 та страховим полісом № 100113586, випущеним 21 січня 2009 року.

Зазначала, що договір страхування укладався за програмою страхування на випадок життя до певного віку або на певний строк та страхування на випадок смерті застрахованої особи внаслідок нещасного випадку строком на 10 років, тобто до 13 січня 2019 року, про що було зроблено запис в розділі 3 заяви, яка після підписання нею та внесення першого платежу була передана представнику відповідача та в подальшому другий екземпляр якої був їй повернутий разом із страховим полісом.

На виконання умов договору страхування вона добросовісно виконувала взяті на себе зобов'язання та починаючи з 2009 року щорічно перераховувала на рахунок відповідача страхові внески в розмірі 5 тис. грн на рік, за весь період - 35 тис. грн.

На початку лютого 2015 року перед тим, як здійснити черговий страховий платіж, вона вирішила ще раз прочитати умови договору, оскільки через високий рівень інфляції її цікавила можливість індексації страхової суми. Повторно ознайомившись із заявою на укладання договору добровільного страхування життя, правилами добровільного страхування життя, програмою страхування на випадок життя до певного віку або на певний строк та страховим полісом, вона виявила, що в розділі 3 заяви вказаний строк страхування - 15 років, а в страховому полісі - закінчення дії програми страхування 13 січня 2024 року.

Указувала, що достовірно знала, що укладає договір страхування строком на 10 років, про що був зроблений запис в самій заяві, однак у розділі 3 заяви здійснено виправлення строку дії договору з 10 на 15 років.

Посилалася на те, що вона не могла самостійно виправити строк дії договору, отже при укладенні договору страхування зі сторони відповідача мав місце обман; відповідач своїми діями завдав їй майнову та моральну шкоду, у зв'язку з чим просила визнати недійсним договір добровільного страхування життя від 13 січня 2009 року з моменту його укладення; стягнути з ПрАТ «МетЛайф» на її користь 32 159 грн завданої майнової шкоди; 57 233 грн 78 коп. - подвійний розмір завданих збитків, 1 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 16 вересня 2016 року зазначене судове рішення змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на те, що при укладенні договору страхування, зі сторони відповідача мав місце обман щодо реальних строків дії договору страхування, на які позивач бажала укласти договір, шляхом неповідомлення її про них, а в подальшому самовільним внесенням виправлення до розділу тексту заяви на укладення добровільного договору страхування життя, де був вказаний строк дії договору, першопочатково погоджений сторонами.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору страхування зі сторони відповідача мав місце обман, що виразився в прихованні обставин, які мають істотне значення, а саме: реальних строків дії договору страхування. Крім того, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом.

Апеляційний суд, не погоджуючись в повній мірі з висновком суду першої інстанції, зазначав наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як убачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 13 січня 2009 року укладено договір добровільного страхування життя, який був посвідчений заявою на укладення договору добровільного страхування життя від 13 січня 2009 року № 96059994 та страховим полісом № 100113586, випущеним 21 січня 2009 року.

30 січня 2009 року ЗАТ «Американська Компанія Страхування Життя АІГ Життя» надіслано страховий поліс на адресу позивача, який остання отримала 03 лютого 2009 року, отже мала реальну можливість довідатися про порушення свого права при отриманні примірника заяви та страхового полісу (03 лютого 2009 року). Позивач звернулася до суду 01 лютого 2016 року, тобто через 7 років, що спростовує її доводи про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 267 ЦК України з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що при укладенні договору страхування зі сторони відповідача мав місце обман щодо реальних строків дії договору страхування, на які позивач бажала укласти договір, шляхом неповідомлення її про них, а в подальшому самовільним внесенням виправлення до розділу тексту заяви на укладення добровільного договору страхування життя, де був вказаний строк дії договору першопочатково погоджений сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Разом із тим апеляційний суд вважав, що позивачем цього не доведено, оскільки укладаючи договір добровільного страхування життя сторони були вільними в укладені договору та визначенні (погодженні) його умов, який був посвідчений заявою на укладення договору добровільного страхування життя від 13 січня 2009 року № 96059994.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кадєтова