Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

За участю секретарів Стрижеуса В.А., Івашко О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Державної відділ державної міграційної служби головного управління ДМС у м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що з 2001 року є власником квартири АДРЕСА_1, в цій квартирі зареєстрована донька позивача ОСОБА_2 З липня 2011 року по теперішній час відповідач в квартирі не проживає, оскільки 08 квітня 2011 року відповідача уклала шлюб з ОСОБА_3, добровільно виселилась з квартири, забравши свої речі, та переїхала на постійне місце проживання до свого чоловіка, відповідач до квартири не навідується, наміру проживати в квартирі не має. Зважаючи на те, що відповідач права на житла не має, формально зареєстрована за адресою даної квартири, однак нарахування за житлово-комунальні послуги проводиться з урахуванням відповідача, при цьому всі обов'язки по утриманню житла вимушена нести позивач, як власник житла, оскільки відповідач не сплачує за житлово-комунальні послуги, не несе інших витрат на утримання житла, ці обставини спонукали позивача звернутись за захистом своїх інтересів до суду шляхом пред'явлення позову про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що дійсно в 2011 року, уклавши шлюб, добровільно виселилась з квартири, з цього часу постійно проживає разом з чоловіком за іншою адресою, однак вимоги позивача вважає безпідставними, оскільки позивач також не проживає в цій квартирі, здає житло в оренду, на даний час в квартирі проживають чужі люди.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право важності на квартиру від 17 січня 2001 року.

Відповідно до відомостей, викладених у довідці Житлово-будівельного кооперативу «Печерський-5» (форма №3) від 26 серпня 2016 року (вих. №81), в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1; ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9. (а.с.6)

Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. ( ст.391 Цивільного кодексу України )

Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1, особисті речі відповідача у зазначеній квартирі відсутні, наміру проживати в спірній квартирі відповідач не має, за комунальні послуги не сплачує та не несе інших витрат по утриманню житла, ці обставини визнанні відповідачем в судовому засіданні, а в силу положень ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

При вирішенні даного спору, суд враховує надані позивачем докази на підтвердження факту відсутності відповідача за місцем реєстрації, а саме - Акт обстеження житлового приміщення від 31 серпня 2016 року, складений мешканцями будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, які підтвердили той факт, що ОСОБА_2, вийшла заміж та проживає у свого чоловіка з 2010 року. (а.с.7)

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, пояснили, що проживають по сусідству з сім'єю позивача, особисто знайомі з відповідачем, донькою позивача, підтвердили, що з 2010 року відповідач в квартирі не проживає, після одруження постійно проживає разом з чоловіком за іншою адресою, на прохання позивача особисто підписали акт про не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1, оскільки свідкам достовірно відомо, що відповідач в квартирі не проживає.

Свідок ОСОБА_6, яка працює бухгалтером в ЖБК «Печерський-5», в судовому засіданні пояснила, що особисто знайома з позивачем та відповідачем, як мешканцями будинку, регулярно навідується до квартири, де проживає позивач разом з онуком, з питань, пов'язаних з діяльністю кооперативу, підтвердила, що з 2011 року відповідач в цій квартирі не проживає, після одруження переїхала жити до чоловіка, з того часу до квартири не навідується, за комунальні послуги не сплачує, всі витрати по утриманню житла несе лише позивач.

Дотримуючись вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, судом роз'яснено відповідачу положення ст.ст. 27, 136, 137 Цивільного процесуального кодексу України щодо надання доказів та заяви про виклик в судове засідання свідків, однак процесуальним правом надати докази відповідач не скористалась, при допиті свідків, які допитувались за клопотанням позивача, не висувала заперечень з приводу повідомлених обставин щодо відсутності відповідача за місцем реєстрації, а в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді відповідач більше року у квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, наміру вселятись до спірної квартири не має.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Державної відділ державної міграційної служби головного управління ДМС у м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення, суд визнає ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.383, 391, 405 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України ,суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Державної відділ державної міграційної служби головного управління ДМС у м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я