Справа № 202/5681/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 грудня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Герасименка В.А., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство Будвироби» про розірвання трудового договору, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

8 вересня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати трудовий договір, укладений між нею і ТОВ «Підприємство Будвироби», на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з 29 липня 2016 року, зобов'язати відповідача внести про це запис до її трудової книжки, а також стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 3000 грн., вихідну допомогу в розмірі 9069,60 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10636,81 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Під час судового розгляду позивач уточнила свої позовні вимоги та остаточно просила розірвати трудовий договір, укладений між нею і ТОВ «Підприємство Будвироби», на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з 29 липня 2016 року, зобов'язати відповідача внести запис про це до її трудової книжки, а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9825,40 грн., вихідну допомогу в розмірі 9069,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 4 січня 2010 року була прийнята на посаду головного бухгалтера ТОВ «Підприємство Будвироби», про що видано наказ № 10-к. У порушення вимог статті 48 КЗпП України відповідачем не було внесено до її трудової книжки запис про прийняття на роботу, чим порушено законодавство про працю. 15 липня 2016 року направила відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з 29 липня 2016 року. При цьому в період з 11 липня 2016 року по 29 липня 2016 року знаходилася на лікарняному. Проте відповідач, отримав 29 липня 2016 року її заяву про звільнення, трудовий договір з нею не розірвав, звільнивши її за прогул 03.10.2016 року, коли й здійснив з нею остаточний розрахунок. Позивач вважає, що у зв'язку із порушенням відповідачем законодавства про працю трудовий договір з нею має бути розірваний за частиною 3 статті 38 КЗпП України з 29 липня 2016 року згідно її заяви, а також сплачено їй вихідну допомогу відповідно до статті 44 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29.07.2016 року по 03.10.2016 року. Крім того, незаконними діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, у зв'язку з чим вона проходила лікування. Моральну шкоду оцінює в 10000 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала та наполягала на його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала, вважала позовні вимоги безпідставними.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне:

Судом встановлено, що згідно з наказом від 04.01.2010 року № 10-к позивач була прийнята на посаду головного бухгалтера ТОВ «Підприємство Будвироби» з 4 січня 2010 року.

4 липня 2016 року позивач направила на адресу відповідача заяву про звільнення її з займаної посади за згодою сторін відповідно до п. 1 статті 36 КЗпП з 15 липня 2016 року.

Дана заява не була отримана відповідачем та поштове відправлення повернулося з відміткою за закінченням терміну зберігання.

В період з 11 липня 2016 року по 29 липня 2016 року включно позивач перебувала на лікарняному.

При цьому 15 липня 2016 року позивач направила відповідачу засобами поштового звязку нову заяву, в якій просила звільнити її на підставі статті 38 КЗпП України з 29 липня 2016 року.

Зазначена заява була отримана відповідачем 29 липня 2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення.

Але відповідач у строк, про який просила позивач у своїй заяві, трудовий договір з нею не розірвав, посилаючись на необхідність відпрацювання позивачем протягом двох тижнів з моменту отримання її заяви про звільнення.

Натомість цього, оскільки позивач, починаючи з 30 липня 2016 року, до роботи не приступила, 3 жовтня 2016 року відповідач видав наказ № 51-К про звільнення позивача з посади головного бухгалтера ТОВ «Підприємство Будвироби» згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Частиною третьої статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. ст. 38, 39 цього Кодексу), працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше середнього заробітку за три місяці.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, частиною 1 статті 237-1 КЗпП передбачено, що власник або уповноважений ним орган проводить відшкодування моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як вбачається зі змісту заяви, яка була надіслана ОСОБА_3 на адресу відповідача 15 липня 2016 року, остання просила звільнити її за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Такої підстави звільнення як невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору позивач у своїй заяві про звільнення не зазначала, питання про розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 КЗпП України не ставила.

Отже, підстав для розірвання трудового договору з позивачем з підстав, передбачених частиною 3 статті 38 КЗпП України, у відповідача як роботодавця не було.

Між тим, отримавши 29 листопада 2016 року заяву позивача про звільнення за власним бажанням від 15 липня 2016 року, відповідач зобовязаний був звільнити її цього ж дня згідно з частиною 1 статті 38 КЗпП України, оскільки закон вимагає не відпрацювання працівником протягом двох тижнів з моменту попередження власника або уповноважений ним орган про майбутнє звільнення, а саме його повідомлення про таке звільнення письмово за два тижні.

За змістом статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обовязків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Тобто, в даному випадку відлік двотижневого строку попередження роботодавця про звільнення за статтею 38 КЗпП України розпочався з наступного дня після здачі позивачем заяви про звільнення за власним бажанням до установи поштового зв'язку з 16 липня 2016 року і закінчився відповідно 29 липня 2016 року, коли для позивача мав бути останній робочий день на підприємстві та законодавством про працю не заборонено припинення трудових відносин з ініціативи працівника у період його тимчасової непрацездатності.

Проте протягом усього часу судового розгляду позивач наказ відповідача про її звільнення за прогули без поважних причин згідно з п. 4 статті 40 КЗпП України не оспорювала, позовних вимог про скасування цього наказу та розірвання з нею трудового договору за частиною 1 статті 38 КЗпП України згідно з її заявою від 15 липня 2016 року не заявила та представник позивача наполягала в судовому засіданні на розірванні трудового договору між позивачем і ТОВ «Підприємство Будвироби» саме на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, оскільки позивач не зверталася до відповідача з заявою про її звільнення у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, підстави для розірвання трудового договору між ОСОБА_3 і ТОВ «Підприємство Будвироби» згідно з частиною 3 статті 38 КЗпП України відсутні, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на її користь вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 29.07.2016 року по 03.10.2016 року та відшкодування моральної шкоди як недоведеної також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство Будвироби» про розірвання трудового договору, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко