Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

15 грудня 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3про стягнення аліментів на її користь на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі Ѕ від заробітку відповідача, але не нижче 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає. Вона не працює. Син постійно проживають з нею та знаходиться на її утриманні.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1 / 4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 15 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про стягнення з нього на сина аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку. При цьому просив врахувати вимоги ст. 182 СК України та те, що на його утриманні знаходяться мати - інвалід 3-ї групи по онкологічному захворюванні та непрацездатна бабуся.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає дивлячись на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5, батьками якого записані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.6).

Пред'являючи позов до суду про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_3 позивач ОСОБА_4 зазначала, що син знаходиться на її утриманні, з нею проживає, а відповідач не надає матеріальної допомоги на нього.

Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Статтями 155, 180, 181, 182, 183 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, а при ухиленні батьків від цього обов'язку кошти на утримання дітей стягуються з них у судовому порядку, у розмірі визначеному судом.

За загальним правилом способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними ( ч. 1, 2 ст. 181 СК України). У разі відсутності домовленості між батьками відносно утримання їх дітей той із батьків, з яким проживає дитина (діти), має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає два способи визнання розміру аліментів: у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини ( стаття 183 СК України) та у твердій грошовій сумі ( стаття 184 СК України).

Із досліджених судом першої інстанції матеріалів справи, при розгляді справи в суді встановлено, що відповідач по справі працеспроможний, а відтак може виплачувати аліменти на сина.

В статті 180 Сімейного Кодексу України відтворюються положення статті 51 Конституції України, зобов'язуючи батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Тобто на батька і матір покладається рівний обов'язок по утриманню дитини.

При цьому слід врахувати, що батьки несуть рівні аліментні обов'язки щодо утримання дитини, з цього випливає, що виплачувані одним з батьків аліменти мають складати лише половину суми, що мають витрачатися на утримання дитини.

Зваживши на наведене та враховуючи вимоги чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що розмір стягнутих аліментів 1/4 частина заробітку з відповідача на одну дитину, судом першої інстанції визначено правильно. Правових підстав до стягнення 1/6 частини, як просив того відповідач, не вбачається.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи позивач у своїх позовних вимогах просила стягнути з відповідача аліменти у розмірі Ѕ частини його заробітку. Позовні вимоги задоволено частково та стягнуто ј частину і такий висновок суду є правильним і колегія суду з ним погоджується враховуючи наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Положенням ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду, апеляційна скарга відповідача не містить.

Доводи відповідача щодо наявності правових підстав до застосування ст. 182 СК України не заслуговують на увагу, оскільки надані суду довідки про інвалідність матері та пенсіонерки бабусі не містять даних, що ці особи перебувають на утриманні відповідача. А окрім того, відповідач зазначив суду, що він сам не працює, а лише намагається налагодити свою роботу.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: