У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про усунення перешкод у розпорядженні власністю та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Кам'янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила усунути їй перешкоди у здійсненні права розпорядження своєю власністю - Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та виселити з нього ОСОБА_5

На обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що їй належить на праві власності Ѕ частини зазначеного вище житлового будинку, який вона отримала у спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. Вони з чоловіком деякий час проживали в іншому населеному пункті, тому вирішили запросити когось із місцевих жителів доглядати за будинком. ОСОБА_8 та ОСОБА_5 погодилась доглядати за будинком та проживати у ньому, сплачуючи лише комунальні послуги.

Після смерті чоловіка вона (позивачка) вирішила продати спірний будинок, про що повідомила відповідачів, проте останні відмовились виселитись із нього.

Станом на серпень 2014 року у будинку залишились проживати ОСОБА_8 та її сини ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року суду ОСОБА_8 та її синів виселено з будинку. Однак під час здійснення виконавчих дій було встановлено, що в будинку проживає також чоловік ОСОБА_8- ОСОБА_5

Посилаючись на те, що жодних правочинів щодо спірного майна з відповідачем не укладалось, останній там не зареєстрований і не має правових підстав проживати, просила позов задовольнити.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 липня 2014 року, яке видане державним нотаріусом Краснопільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_11 на ім'я ОСОБА_4 на Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1, скасувати запис від 28 липня 2014 року № 6473962 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію на ім'я ОСОБА_4 права власності на Ѕ частини житлового будинку за вище вказаною адресою, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 серпня 2012 року НОМЕР_1, видане Кам'янопотоківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області на ім'я ОСОБА_7 на Ѕ частини житлового будинку, скасувати запис від 11 жовтня 2012 року у Реєстрі права власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_7 на Ѕ частини житлового будинку (реєстраційний номер майна 37482170), визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Кам'янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 10 серпня 2012 року № 181 «Про оформлення права власності на Ѕ частини житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_7», визнати за ним (ОСОБА_5.) право власності на Ѕ частини житлового будинку, господарських будівель і споруд за вище вказаною адресою за набувальною давністю.

На обґрунтування своїх вимог вказував, що ОСОБА_4 у порядку спадкування незаконно набула право приватної власності на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1, а виходячи із положень ч. 2 ст. 328 ЦК України, він є фактичним давнісним володільцем вказаного майна.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити його позов.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29 березня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року, первісний позов ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права розпорядження належною їй Ѕ частиною житлового будинку АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_5 з Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, із дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та, виходячи із положень ч. 1 ст. 319, ст. 391, ч. 2 ст. 328, ч. 1 ст. 344 ЦК України, вимог ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України, з урахуванням п. п. 5, 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», дійшов правильного висновку про доведеність того факту, що ОСОБА_5 чинить перешкоди власнику житлового приміщення ОСОБА_4 користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Установивши, що ОСОБА_5 не є добросовісним набувачем спірного майна, суд правильно виходив із того, що відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього.

Суди надали належну оцінку доказам (ст. 212 ЦПК України), які були наявні у матеріалах справи на момент ухвалення судових рішень і які були надані суду.

Доводи скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта