Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/1613/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.07.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Левко Т.Ю,

при секретарі - Роман К.С.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великокопанської сільської ради Виноградівського району про встановлення права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Великокопанської сільської ради Виноградівського району про встановлення права власності на спадкове майно.

Вимоги позову мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер позивачки дід - гр. ОСОБА_2. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_2 перебував у шлюбі із бабою ОСОБА_3, то такий об'єкт нерухомості вважається спільною сумісною власністю подружжя.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Після смерті спадщину отримали жінка ОСОБА_3 та їх син (мій батько) ОСОБА_4, які постійно проживали із покійним до його смерті..

Так, після смерті ОСОБА_2 житловий будинок був поділений між двома спадкодавцями, а саме ОСОБА_3 (яка вже володіла ? частиною будинку ще до смерті діда) та ОСОБА_4 у наступних частках: ОСОБА_3 в розмірі 3/4, а ОСОБА_4 - в розмірі 1/4 частини житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла баба ОСОБА_3.

ОСОБА_4 прийняв спадщину від матері, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а саме: проживав разом з нею в будинку АДРЕСА_1 на час її смерті і залишився проживати там після її смерті (у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР). У зв'язку з цим ОСОБА_4 успадкував ще ? частини житлового будинку, а тому як наслідок став власником спадкового майна в цілому.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року гр. ОСОБА_4 помер, у зв'язку з цим відкрилася спадщина на жилий будинок загальною площею 54,4 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Великокопанської сільської ради від 21 квітня 2016 року на день смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, з ним проживали і були зареєстровані по АДРЕСА_1: жінка - ОСОБА_5 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року) та дочка - ОСОБА_6.

Дочка ОСОБА_1 прийняла спадщину від батька, оскільки проживала разом з батьком в будинку АДРЕСА_1 на час його смерті і залишилася проживати там після його смерті.

Мати позивачки ОСОБА_5 не зверталася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, не бажає приймати спадщину за чоловіком, не заперечує проти прийняття спадщини.

У зв'язку з тим, що за життя батько позивачки - ОСОБА_4 не звертався ні до Великокопанської сільської ради, ні в бюро технічної інвентаризації з метою оформлення права власності на належне йому нерухоме майно, у позивача виникла необхідність визнати за нею право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до правил, встановлених ст. 1268 ЦК України, визнається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таке положення діяло і в ЦК УРСР (1963 року), про що свідчить положення статті 549 Кодексу.

Враховуючи усталені правові позиції, за яких діями, які б свідчили про намір спадкоємця прийняти спадщину, можуть бути вилучення окремих речей із спадкового майна в своє володіння, користування, ремонт будинку, сплата за нього податків, страхових внесків. Фактичний вступ в управління чи володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття усієї спадщини, в чому б вона не полягала і де б вона не була.

Позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем померлого, спадщину прийняла належним чином, оскільки постійно проживала зі своїм покійним батьком, а після його смерті вступила у фактичне володіння та користування житловим будинком, але оформити спадщину не може через відсутність правовстановлюючого документа. Згідно з довідкою Великокопанської сільської ради від 21.04.2016 року №02-10/282 надано інформацію про те, що згідно записам по господарської книги №10, особового рахунку НОМЕР_2 за період з 2011 по 2015 роки домогосподарство в АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_2.

Позивачка постійно проживала в будинку, що стверджується також відміткою в її внутрішньому паспорті.

Належність спадкового будинку ОСОБА_2 стверджується довідкою Виноградівського РБТІ від 24 травня 2016 року №402 про те, що житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_2 згідно довідки виданої Великокопанською сільською радою від 04.05.2016 року за №02-10/317,

Правовстановлюючих документів на будинок не оформлено.

Відповідно до листа-відмови нотаріуса, видати свідоцтво про право на спадщину не вдається можливим, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок.

Позивачка ОСОБА_1., про день, час і місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена в судове засідання не з"явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити.

Відповідач-представник Великокопанської сільської ради, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена належним чином своєчасно, в судове засідання не з'явився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення заявленого до неї позову.

Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер позивачки дід - гр. ОСОБА_2. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_2 перебував у шлюбі із бабою ОСОБА_3, то такий об'єкт нерухомості вважається спільною сумісною власністю подружжя.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Після смерті спадщину отримали жінка ОСОБА_3 та їх син (мій батько) ОСОБА_4, які постійно проживали із покійним до його смерті..

Так, після смерті ОСОБА_2 житловий будинок був поділений між двома спадкодавцями, а саме ОСОБА_3 (яка вже володіла ? частиною будинку ще до смерті діда) та ОСОБА_4 у наступних частках: ОСОБА_3 в розмірі 3/4, а ОСОБА_4 - в розмірі 1/4 частини житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла баба ОСОБА_3.

ОСОБА_4 прийняв спадщину від матері, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а саме: проживав разом з нею в будинку АДРЕСА_1 на час її смерті і залишився проживати там після її смерті (у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР). У зв'язку з цим ОСОБА_4 успадкував ще ? частини житлового будинку, а тому як наслідок став власником спадкового майна в цілому.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року гр. ОСОБА_4 помер, у зв'язку з цим відкрилася спадщина на жилий будинок загальною площею 54,4 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Великокопанської сільської ради від 21 квітня 2016 року на день смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, з ним проживали і були зареєстровані по АДРЕСА_1: жінка - ОСОБА_5 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року) та дочка - ОСОБА_6.

Дочка ОСОБА_1 прийняла спадщину від батька, оскільки проживала разом з батьком в будинку АДРЕСА_1 на час його смерті і залишилася проживати там після його смерті.

Мати позивачки ОСОБА_5 не зверталася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, не бажає приймати спадщину за чоловіком, не заперечує проти прийняття спадщини.

У зв'язку з тим, що за життя батько позивачки - ОСОБА_4 не звертався ні до Великокопанської сільської ради, ні в бюро технічної інвентаризації з метою оформлення права власності на належне йому нерухоме майно, у позивача виникла необхідність визнати за нею право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Таке ж положення продубльоване у новому Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме у статті 19.

Відповідно до «Технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1», складеного 20.05.2016 року, за підписом начальника БТІ та штампом округлої форми, АДРЕСА_1 з надвірними спорудами рахується за ОСОБА_2 та складаєся з - «А - Житловий будинок, 1961 року побудови, 73,6 (площа м2), Б - Літня кухня, 1988 року побудови, 64.4 (площа м2)», В - Вбиральня, 1988 року побудови, 1,3 (площа м2), а також «ворота та огорожа» (копія технічного паспорту додається).

Загальна площа житлового будинку - 54,4 квадратних метрів, житлова - 36,6 м.кв., допоміжна - 17,8 кв.м.

Складається з: веранда (№1) - 11,3 м.кв.; кухня (№2) - 4,1 м.кв.; душова (№3) - 2,4 м.кв.; кімната (№4) - 18,9 м.кв.; кімната (№5) - 17,7 м.кв.

Фундамент бутовий, стіни з саману, покрівля з шиферу, електропостачання та газопостачання проведено.

Процент зношеності - 40%.

Відповідно до правил, встановлених ст. 1268 ЦК України, визнається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таке положення діяло і в ЦК УРСР (1963 року), про що свідчить положення статті 549 Кодексу.

Враховуючи усталені правові позиції, за яких діями, які б свідчили про намір спадкоємця прийняти спадщину, можуть бути вилучення окремих речей із спадкового майна в своє володіння, користування, ремонт будинку, сплата за нього податків, страхових внесків. Фактичний вступ в управління чи володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття усієї спадщини, в чому б вона не полягала і де б вона не була.

Позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем померлого, спадщину прийняла належним чином, оскільки постійно проживала зі своїм покійним батьком, а після його смерті вступила у фактичне володіння та користування житловим будинком, але оформити спадщину не може через відсутність правовстановлюючого документа. Згідно з довідкою Великокопанської сільської ради від 21.04.2016 року №02-10/282 надано інформацію про те, що згідно записам по господарської книги №10, особового рахунку НОМЕР_2 за період з 2011 по 2015 роки домогосподарство в АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_2.

Позивачка постійно проживала в будинку, що стверджується також відміткою в її внутрішньому паспорті.

Належність спадкового будинку ОСОБА_2 стверджується довідкою Виноградівського РБТІ від 24 травня 2016 року №402 про те, що житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_2 згідно довідки виданої Великокопанською сільською радою від 04.05.2016 року за №02-10/317,

Правовстановлюючих документів на будинок не оформлено.

Відповідно до листа-відмови нотаріуса, видати свідоцтво про право на спадщину не вдається можливим, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок.

Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходяться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється.

З роз'яснень наданих державною архітектурно-будівельною інспекцією України в листі № 40-12-2409 від 01.09.2011 року «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року» вбачається, що 05.08.1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва. Постановою КМУ від 05.08.1992 року № 449, тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти.

В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: « Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

З усього вище наведеного слідує, що право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1, доведено, а відтак, таке може бути успадковане позивачкою ОСОБА_1 Інших спадкоємців на даний житловий будинок не має.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер позивачки дід - гр. ОСОБА_2. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_2 перебував у шлюбі із бабою ОСОБА_3, то такий об'єкт нерухомості вважається спільною сумісною власністю подружжя.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Після смерті спадщину отримали жінка ОСОБА_3 та їх син (мій батько) ОСОБА_4, які постійно проживали із покійним до його смерті..

Так, після смерті ОСОБА_2 житловий будинок був поділений між двома спадкодавцями, а саме ОСОБА_3 (яка вже володіла ? частиною будинку ще до смерті діда) та ОСОБА_4 у наступних частках: ОСОБА_3 в розмірі 3/4, а ОСОБА_4 - в розмірі 1/4 частини житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла баба ОСОБА_3.

ОСОБА_4 прийняв спадщину від матері, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а саме: проживав разом з нею в будинку АДРЕСА_1 на час її смерті і залишився проживати там після її смерті (у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР). У зв'язку з цим ОСОБА_4 успадкував ще ? частини житлового будинку, а тому як наслідок став власником спадкового майна в цілому.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року гр. ОСОБА_4 помер, у зв'язку з цим відкрилася спадщина на жилий будинок загальною площею 54,4 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Великокопанської сільської ради від 21 квітня 2016 року на день смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, з ним проживали і були зареєстровані по АДРЕСА_1: жінка - ОСОБА_5 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року) та дочка - ОСОБА_6.

Дочка ОСОБА_1 прийняла спадщину від батька, оскільки проживала разом з батьком в будинку АДРЕСА_1 на час його смерті і залишилася проживати там після його смерті.

Мати позивачки ОСОБА_5 не зверталася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, не бажає приймати спадщину за чоловіком, не заперечує проти прийняття спадщини.

У зв'язку з тим, що за життя батько позивачки - ОСОБА_4 не звертався ні до Великокопанської сільської ради, ні в бюро технічної інвентаризації з метою оформлення права власності на належне йому нерухоме майно, у позивача виникла необхідність визнати за нею право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Таке ж положення продубльоване у новому Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме у статті 19.

Відповідно до «Технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1», складеного 20.05.2016 року, за підписом начальника БТІ та штампом округлої форми, АДРЕСА_1 з надвірними спорудами рахується за ОСОБА_2 та складаєся з - «А - Житловий будинок, 1961 року побудови, 73,6 (площа м2), Б - Літня кухня, 1988 року побудови, 64.4 (площа м2)», В - Вбиральня, 1988 року побудови, 1,3 (площа м2), а також «ворота та огорожа» (копія технічного паспорту додається).

Загальна площа житлового будинку - 54,4 квадратних метрів, житлова - 36,6 м.кв., допоміжна - 17,8 кв.м.

Складається з: веранда (№1) - 11,3 м.кв.; кухня (№2) - 4,1 м.кв.; душова (№3) - 2,4 м.кв.; кімната (№4) - 18,9 м.кв.; кімната (№5) - 17,7 м.кв.

Фундамент бутовий, стіни з саману, покрівля з шиферу, електропостачання та газопостачання проведено.

Процент зношеності - 40%.

Відповідно до правил, встановлених ст. 1268 ЦК України, визнається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таке положення діяло і в ЦК УРСР (1963 року), про що свідчить положення статті 549 Кодексу.

Враховуючи усталені правові позиції, за яких діями, які б свідчили про намір спадкоємця прийняти спадщину, можуть бути вилучення окремих речей із спадкового майна в своє володіння, користування, ремонт будинку, сплата за нього податків, страхових внесків. Фактичний вступ в управління чи володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття усієї спадщини, в чому б вона не полягала і де б вона не була.

Позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем померлого, спадщину прийняла належним чином, оскільки постійно проживала зі своїм покійним батьком, а після його смерті вступила у фактичне володіння та користування житловим будинком, але оформити спадщину не може через відсутність правовстановлюючого документа. Згідно з довідкою Великокопанської сільської ради від 21.04.2016 року №02-10/282 надано інформацію про те, що згідно записам по господарської книги №10, особового рахунку НОМЕР_2 за період з 2011 по 2015 роки домогосподарство в АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_2.

Позивачка постійно проживала в будинку, що стверджується також відміткою в її внутрішньому паспорті.

Належність спадкового будинку ОСОБА_2 стверджується довідкою Виноградівського РБТІ від 24 травня 2016 року №402 про те, що житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_2 згідно довідки виданої Великокопанською сільською радою від 04.05.2016 року за №02-10/317,

Правовстановлюючих документів на будинок не оформлено.

Відповідно до листа-відмови нотаріуса, видати свідоцтво про право на спадщину не вдається можливим, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок.

Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходяться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється.

З роз'яснень наданих державною архітектурно-будівельною інспекцією України в листі № 40-12-2409 від 01.09.2011 року «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року» вбачається, що 05.08.1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва. Постановою КМУ від 05.08.1992 року № 449, тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти.

В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: « Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

З усього вище наведеного слідує, що право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1, доведено, а відтак, таке може бути успадковане позивачкою ОСОБА_1 Інших спадкоємців на даний житловий будинок не має.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Керуючись ст.ст. 10, 27, 60, 61, 169, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.16, 392 ЦК України, ст. 124 Конституції України,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, податковий номер - НОМЕР_1, право власності в цілому на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 54,4 кв.м., житлова площа 36,6 кв.м., допоміжна площа 17,8 кв.м. (Житловий будинок літера «А», літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «В», ворота №1 та огорожа №2 по плану технічного паспорту).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийТ. Ю. Левко