Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Писаної Т.О.,Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє через представника ОСОБА_8, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9, який 19 вересня 2012 року склав заповіт на користь позивача щодо всього належного йому на день смерті майна.

12 січня 2013 року позивач звернувся до Восьмої київської державної нотаріальної контори, з метою подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом. Разом із ним до нотаріальної контори прийшла дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_7, яка подала заяву про прийняття спадщини за законом на підставі ст. 1241 ЦК України.

Отримавши консультацію приватного нотаріуса та з метою спрощення процедури отримання спадкового майна, 12 січня 2013 року він написав заяву про відмову від прийняття спадщини, оскільки вважав, що ОСОБА_7, слідуючи волі свого покійного чоловіка, яка викладена у заповіті, подарує йому все майно, успадковане нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 229 ЦК України та вказуючи на те, що він не був обізнаний про наявність інших, крім ОСОБА_7 спадкоємців після смерті ОСОБА_9 та про наслідки вчинення правочину про відмову від прийняття спадщини, просив суд визнати його заяву від 12 січня 2013 року недійсною; визначити додатковий строк 2 місяці після вступу рішення в законну силу для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано заяву ОСОБА_6 до Восьмої київської державної нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини за заповітом від 12 січня 2013 року, зареєстровану в книзі обліку спадкових справ за № 13, недійсною.

Визначено ОСОБА_6 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, тривалістю два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, посилаючись на положення ч. 2 ст. 1274 ЦК України, виходив із того, що підписуючи заяву про відмову від прийняття спадщин за заповітом від 12 січня 2013 року, ОСОБА_6 помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ЦК України, є підстави для визнання оспорюваної заяви недійсною.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що заява про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 від 12 січня 2013 року була подана ним внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину, його прав та обов'язків.

Такі висновки є правильними та відповідають обставинам справи.

Судами встановлено, що 19 вересня 2012 року ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шакарашвілі Ю.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 428, згідно з яким заповів все своє майно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер.

Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина. Спадковим майном є квартира АДРЕСА_1.

12 січня 2013 року спадкоємець за заповітом ОСОБА_6 звернувся до Восьмої київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини за заповітом, яка залишилась після смерті ОСОБА_9 Вказана заява була прийнята нотаріусом, який встановив особу та посвідчив справжність підпису ОСОБА_6

12 січня 2013 року до Восьмої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_9 звернулась його дружина - ОСОБА_7

27 березня 2013 року до Восьмої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_9 звернулась його донька ОСОБА_11

23 листопада 2013 року державний нотаріус Восьмої київської державної нотаріальної контори винесла постанову про відмову ОСОБА_11 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну їй частину квартири у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року позов ОСОБА_11 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_11 право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частини квартири АДРЕСА_2. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_9 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Виключено зі спадкової маси 1/2 частини квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення. Визнано за ОСОБА_11 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. В решті вимог відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 посилався на те, що він помилявся стосовно природи та можливих наслідків вчинення такого правочину як заява про відмову від прийняття спадщини за заповітом, оскільки вважав, що спадщина ОСОБА_9 перейде до його дружини - ОСОБА_7, та ніяк не міг знати про те, що вона не є єдиною спадкоємицею, що позбавило його можливості успадкувати належне йому за заповітом майно - вищевказану квартиру.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Судом встановлено, що підписуючи заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом, позивач був обізнаний з положенням вищезазначеної норми права, про що свідчить його підпис.

Те, що позивач розраховував, що після вчинення одностороннього правочину, тобто відмови від спадщини за заповітом, спадкове майно - квартира АДРЕСА_2 - буде йому подарована єдиною спадкоємицею за законом - дружиною ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 не є помилкою в розумінні ч. 1 ст. 229 ЦК України та не має істотного значення.

За таких обставин висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог відповідає встановленим у справі обставинам є законним та обґрунтованим.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що судами при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК Українияк підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє через представника ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович