У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, приватного нотаріуса ОСОБА_8, треті особи: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_9, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 22 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що підставі договору дарування від 30 жовтня 2008 року вона набула право власності на 5/12 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, яке знаходиться на земельній ділянці площею 1 111 кв. м.

Іншими співвласниками є ОСОБА_6, якій належить 1/2 частина домоволодіння, та ОСОБА_5, якій належить 1/12 вказаного домоволодіння.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 фактично користується більшою частиною будинку, ніж її частка у праві власності на нього, між ними постійно виникають спори з приводу користування приміщеннями будинку № № 3-1 - 3-3 та частиною земельної ділянки площею 520 кв. м, із урахуванням уточнених позовних вимог, просила встановити між нею та ОСОБА_5 порядок користування 1/5 частиною домоволодіння та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 відповідно до часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння.

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з зустрічним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 30 жовтня 2008 року її брат - ОСОБА_10 уклав зі сторонньою для нього особою - ОСОБА_4 договір дарування 5/12 частин спірного будинку.

Зазначала, що ОСОБА_4 було відомо про те, що 1/2 частина будинку була єдиним цілим, але не зважаючи на таке, було укладено договір дарування без виділення 5/12 частин в натурі.

Крім того, на момент укладення договору дарування в будинку був зареєстрований її онук - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що було відомо сторонам вказаного договору, однак договір було укладено без дозволу органу опіки та піклування.

Посилаючись на те, що договір дарування спрямований на пошкодження її майна, належні кожному із співвласників частини будинку в натурі виділені не були, згоду на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном вона не надавала, просила: визнати недійсним договір дарування 5/12 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, укладений 30 жовтня 2008 року, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказану частину будинку, визнати незаконним технічний паспорт на будинок, виданий ОСОБА_4 09 вересня 2008 року, визнати незаконною прописку осіб в будинковій книзі, що знаходиться у ОСОБА_4 та визнати неправомірними дії нотаріуса при посвідченні договору дарування.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 22 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 з інших правових підстав.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про неможливість встановлення порядку користування спірним будинком та земельною ділянкою у відповідності з заявленими позовними вимогам, оскільки законодавством не передбачено встановлення порядку користування виключно Ѕ частиною майна, з огляду на те, що будинок в натурі не поділений та не виділено частку із майна, що є у спільній частковій власності.

Крім того, будинок обладнаний системою опалення, яка працює на природному газі, котел якого знаходиться в приміщенні, що перебуває в користуванні ОСОБА_5, тоді як приміщення, в яких знаходиться обладнання для опалення, має залишатися у спільному користуванні сторін.

Апеляційним судом правильно зазначено й те, що спірна земельна ділянка перебуває у власності Черкаської міської ради, однак її до участі в справі залучено не було.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд також дійшов правильного висновку, що укладення договору з сторонньою особою та без виділення частки в натурі у праві власності не є порушенням норм ЦК Україниі не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

При цьому обґрунтовано відхилено доводи про порушення прав малолітнього ОСОБА_12, оскільки його баба не має права звертатися до суду з позовом про захист майнового права малолітнього онука.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

В.С.Висоцька

І.М.Фаловська