АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/196/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1526/16Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л.М. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Прядкіної О.В.,

Суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

При секретарі: Лимар О.М.,

За участі: ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2016 року

по справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю спадкодавця, визнання права власності на 1/2 частину квартири у порядку спадкування , -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 2520 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1319,40 грн.

Рішення оскаржила ОСОБА_2, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, а її позовні вимоги задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, про відхилення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 червня 2005 року по 03 серпня 2006 року.

За вказаний період ОСОБА_5 22 листопада 2005 року продав належні йому 11/18 частини квартири АДРЕСА_6 за 260580 грн.

29 листопада 2005 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 167050 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу.

На купівлю даної квартири, ОСОБА_2 надала нотаріально посвідчену згоду, в якій зазначено, що гроші, які витрачаються на придбання квартири, є спільною сумісною власністю та придбана квартира також буде об'єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається за час шлюбу.

ОСОБА_4 з 25 травня 2007р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, яким заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках дружині ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_6

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданих Другою полтавською державною нотаріальною конторою 10 грудня 2015 року ОСОБА_4 належить ? частка за законом та ? частка за заповітом у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 53,3 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м.

Дочка померлого ОСОБА_6 у визначений термін заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину не подала, таким чином, вважається такою, що спадщину не прийняла, у зв'язку з цим ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на іншу ? частку спірної квартири.

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 грудня 2015 року Державний нотаріус відмовив у видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину на іншу половину спірної квартири, оскільки квартира була придбана спадкодавцем перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, за її згодою, тому спадкове майно є спільним майном подружжя і право на ? частку квартири має колишня дружина спадкодавця ОСОБА_2

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що спірна квартира придбана нею разом з ОСОБА_5 під час їх спільного проживання у шлюбі та за спільні кошти, а тому вона має право на її половину.

В свою чергу ОСОБА_4 зазначала, що спірна квартира була придбана її чоловіком хоч і в період шлюбу з ОСОБА_2, але за його особисті кошти , які він отримав від продажу належної йому 11/18 частини трикімнатної квартири по АДРЕСА_6. Вважає, що спірна квартира була придбана ОСОБА_5 за його особисті кошти, отримані від продажу належної йому частини попередньої квартири, то спірна квартира є його особистою власністю і не відноситься до спільної сумісної власності , а тому вона має право на отримання у спадщину усієї квартири відповідно до закону та заповіту.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що спірна квартира придбана ОСОБА_5 за його особисті кошти, які він отримав від продажу належної йому на праві особистої власності 11/18 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_6, а отже позовні вимоги про визнання спірної квартири особистою власністю ОСОБА_5 підлягають задоволенню. Крім того, так як ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, отже є спадкоємцем першої черги за законом та спадкоємцем за заповітом, тому є підстави для визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину спірної квартири.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, зокрема у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Не заперечуючи факту придбання квартири АДРЕСА_1 29 листопада 2005р. під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у шлюбі, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що остання не надала належних та допустимих доказів щодо своєї безпосередньої участі у створенні об'єкту права спільної сумісної власності подружжя.

Зокрема, ОСОБА_2 станом на час придбання вказаної квартири мала у своїй власності квартиру АДРЕСА_3, яку, за її твердженням, здавала в оренду, отримуючи певні кошти, що спрямовані в придбання квартири по АДРЕСА_1

Однак, ОСОБА_2 жодним чином не довела, що отримані кошти від здачі в оренду належного їй житла були нею внесені в придбання квартири ОСОБА_5

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що договори оренди не зареєстровані у виконавчому комітеті місцевої Ради або в органі управління, що ним утворюється, як того вимагає ст.158 ЖК України ( а.с.95-97).

Відсутні також такі докази і стосовно отриманих нею в дар грошових коштів від дочки та сина ( а.с.100).

Натомість, з часу продажу ОСОБА_5 частки у квартирі АДРЕСА_6 та придбання квартири АДРЕСА_1 пройшло 7 днів, а тому немає підстав для сумнівів про те, що він в придбання цієї квартири вклав належні йому кошти від продажу попередньої квартири.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_5

Крім того, позивачем ОСОБА_2 не заявлено вимог щодо визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

СУДДІ: / Підписи /

З оригіналом згідно :