Справа № 129/2261/15-ц Провадження № 22-ц/772/3636/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Нікушина В.П., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційні скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про поділ майна подружжя,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 21 жовтня 2012 року до 03 липня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 У шлюбі у них народився син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу ними було придбано автомобіль ВАЗ 21101, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, житловий будинок № 13 по 3-му провулку Надсіб в селі Куна Гайсинського району Вінницької області, меблі, побутова техніка та інше рухоме майно.

Посилаючись на те, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_5, з урахуванням зменшених позовних вимог, просила припинити право власності ОСОБА_3 на ? частку житлового будинку № 13 по 3-му провулку Надсіб в селі Куна Гайсинського району Вінницької області та визнати за нею право особистої приватної власності на ? частку цього будинку, а також стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 25 000 грн., як ? частку від коштів витрачених на придбання автомобіля ВАЗ 21101, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1; визнати за відповідачем право особистої приватної власності на ? частку житлового будинку № 13 по 3-му провулку Надсіб в селі Куна Гайсинського району Вінницької області та залишити ОСОБА_3 автомобіль ВАЗ 21101, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, придбаний в 2013 році за 50 000 грн.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 ? частку коштів, затрачених подружжям в 2013 році на придбання автомобіля ВАЗ 21101, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 в сумі 25 000 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалене у справі судове рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення коштів за придбання автомобіля, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалене у справі судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог про визнання за нею права особистої приватної власності на ? частку житлового будинку № 13 по 3-му провулку Надсіб в селі Куна Гайсинського району Вінницької області, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 подану ним апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 заперечував.

Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3, а також треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які повідомлені в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не зявилися, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід відхилити з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що поділу між сторонами підлягають грошові кошти в сумі 50 000 грн., які є обєктом їх спільної власності, які витрачені на придбання автомобіля для потреб сімї. При цьому суд зробив висновок, що відповідач не є власником автомобіля, право володіння ним та розпорядження має його власник ОСОБА_7, тому автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3, а відтак не підлягає поділу. Разом з тим суд вважав, що кошти за які був куплений будинок це особисті кошти ОСОБА_3, а відтак відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на ? частку будинку.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України .

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 статті 71 СК України).

У розясненнях, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело та час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пленум Верховного Суду України цією постановою розяснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Судом установлено, що сторони з 21 жовтня 2012 року до 03 липня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народився син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що за час шлюбу колишнє подружжя придбало житловий будинок № 13 по 3-му провулку Надсіб в селі Куна Гайсинського району Вінницької області та земельну ділянку.

Відповідно до договору дарування грошей від 20 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області, ОСОБА_9 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_3 прийняв дарунок грошові кошти в сумі 100 000 грн. (а.с. 42).

07 липня 2014 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) житловий будинок з господарськими будівлями за номером 13, що розташований по 3 провулку Надсіб в селі Куна Гайсинського району Вінницької області на земельній ділянці, площею 0,25 га, кадастровий номер :04:006:0096. За домовленістю сторін продаж цей вчинено за 42 000 грн. (а.с. 38-41).

Того ж дня між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:006:0096, в межах згідно з планом. Продаж земельної ділянки визначено за 38 000 грн. (а.с. 43-46).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Установивши, що в лютому 2014 року відповідач отримав у дарунок грошові кошти в сумі 100 000 грн., які витратив на придбання житлового будинку за номером 13, що розташований по 3 провулку Надсіб в селі Куна Гайсинського району Вінницької області та земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що хоча майно придбано у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_3, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 03 червня, 16 грудня 2015 року, 18 травня та 07 грудня 2016 року.

Відповідно до статті 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятий за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковими для всіх владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи позивача про те, що на придбання спірного нерухомого майна були витрачені кошти отримані як подарунок на весілля, заробітна плата сторін, кошти отримані за продаж свиней, соціальна допомога при народженні дитини, а також допомога батьків, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем належними та допустимими доказами було доведено, що джерелом набуття нерухомого майна є його особисті кошти. Натомість позивач не довела, що саме кошти отримані із зазначених джерел були витрачені для купівлі житла, з огляду на необхідність належного забезпечення життя молодої сімї ОСОБА_3, їх повсякденних потреб та потреб новонародженої дитини.

При цьому суд урахував згоду позивача на придбання спірного нерухомого майна, що зазначено в договорі та дав цьому письмовому доказу належну оцінку.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що кошти за договором дарування відповідачу не передавалися, так як пунктом 10 договору дарування грошей визначено, що підписання цього договору буде свідчити про те, що цей договір сторонами прочитаний, зміст договору їм зрозумілий і відповідає їх волі, а предмет дарування грошові кошти в сумі 100 000 грн. фактично прийняті ОСОБА_3

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в частині поділу нерухомого майна.

Окрім цього, судом першої інстанції було встановлено, що на придбання під час шлюбу для потреб сімї автомобіля ВАЗ 21101, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, яким користується відповідач, подружжя витратило спільні кошти в сумі 50 000 грн., які є обєктом спільної сумісної власності.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 14 червня 2007 року власником автомобіля ВАЗ 21101, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_7 (а.с. 87).

З наявної у матеріалах справи копії розписки слідує, що ОСОБА_6 отримав кошти за продаж автомобіля ВАЗ 21101, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 у сумі 5 600 доларів США в квітні 2013 року (а.с. 12). Однак не зазначено від кого він отримав ці кошти.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Матеріалами справи встановлено, що спірний транспортний засіб з обліку не знімався, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) відповідачу не видавався.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт.

Установивши, що відповідач не є власником автомобіля, право володіння ним та розпорядження має його власник ОСОБА_7, автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3, суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача кошти витрачені подружжям у 2013 році на придбання спірного автомобіля.

Вирішуючи спір в частині стягнення ? частки коштів витрачених подружжям на придбання автомобіля, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення ? частки коштів витрачених подружжям на придбання автомобіля підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат згідно з правилами, передбаченими статтею 88 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 880 грн. (800 грн. х 110%).

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року в частині стягнення витрат на придбання автомобіля скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на придбання автомобіля відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 В?ячеслава Анатолійовича 880 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_11

Судді: /підпис/ ОСОБА_12

/підпис/ ОСОБА_13

З оригіналом вірно: