Справа № 373/2203/15-ц Головуючий у І інстанції Залеська А. О.
Провадження № 22-ц/780/2821/16 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 6 19.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

19 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

при секретарі: Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Полого-Яненківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області про захист права власності шляхом визнання незаконним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просила захистити її право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 визнавши незаконним та скасувавши Державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданий на ім'я відповідача ОСОБА_3

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.2002 року належить житловий будинок загальною площею 25,20 кв.м. з надвірними будівлями: сарай, погріб, гараж, вбиральня, огорожа за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3, яка є суміжним землевласником, в 2013 році вирішила обгородити належну їй земельну ділянку та почала вимагати від ОСОБА_2 знесення сараю, стіна якого знаходиться на межі її ділянки. Оскільки такі дії відповідача порушують право позивача на належне їй домоволодіння, остання і звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позову.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.2002 року після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.6, 7).

15.11.1996 року виконавчий комітет Полого-Яненківської сільської ради прийняв рішення № 45 про передачу у приватну власність земельних ділянок жителям села Пологи-Яненки, зокрема: ОСОБА_2 вирішено передати присадибну ділянку площею 0,25 га та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,24 га, що розташована по АДРЕСА_2, а ОСОБА_5, яка на той час була сусідкою позивача та матір»ю відповідача, вирішено передати присадибну ділянку площею 0,25 га та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,35 га, що розташована по АДРЕСА_2 (а.с.148-150).

Також встановлено, що ОСОБА_2 державний акт на право власності на присадибну земельну ділянку не отримувала, а ОСОБА_5 17.08.2002 року отримала державний акт на земельну ділянку загальною площею 0,556 га, з яких 0,250 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та 0,306 га - для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться по АДРЕСА_2 (а.с.146).

Відповідно до Акту постійної комісії Полого-Яненківської сільської ради від 20.01.2014 року про встановлення орієнтовної площі земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_1, в її користуванні перебуває земельна ділянка загальною площею 0,3530 га (а.с.46-47).

Згідно кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_2 від 03.09.2015 року точний розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення ОСГ за фактичними межами становить 0,3529 га (а.с.32).

11.06.2007 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарувала ОСОБА_3 домоволодіння та земельну ділянку загальною площею 0,556 га, з яких 0,250 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та 0,306 га - для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться по АДРЕСА_2 (а.с.36).

Відповідач ОСОБА_3 на підставі вищевказаного договору дарування земельної ділянки у 2010 році отримала на своє ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд - 0,2500 га та державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 для ведення особистого селянського господарства - 0,3056 га, що знаходяться по АДРЕСА_2.

З технічної документації щодо переоформлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, виготовленої на замовлення ОСОБА_3, вбачається, що за основу був взятий державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2 на ім'я попереднього власника ОСОБА_5 та виготовлено два кадастрові плани на земельні ділянки різного цільового призначення, які у своїй сукупності за площею та межами повністю відповідають земельній ділянці попереднього власника (а.с.112-117).

Також встановлено, що у 2013 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник спір з тих підстав, що ОСОБА_3 вирішила поставити на умовній межі паркан, з чим не погодилась ОСОБА_2, так як стіна такої межової споруди як сарай, що їй належить, перейшла б на загороджену територію до ОСОБА_3 і позивач втратила б змогу обслуговувати ту стіну.

Задля мирного врегулювання спору відповідач ОСОБА_3 побудувала паркан, який розмежовує дві суміжні ділянки таким чином, що відступила від стіни сараю більш як на 1 м., забезпечивши до нього повний доступ власника ОСОБА_2 (а.с.30, 40-42).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 91 Земельного кодексу України встановлено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Виходячи зі змісту ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно висновку проведеної по справі судової земельно-технічної експертизи від 16.11.2015 року №2-15 має місце накладання межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на землю НОМЕР_1 від 08.12.2010 року, на господарську будівлю, на плані літ «Б» (сарай) домоволодіння АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, площа накладки 0,00268 га або 2,6888 кв.м. (а.с.81-111). В додатку № 3 до експертизи (а.с.108) міститься схематичне зображення накладки, з якого вбачається, що межа земельної ділянки за державним актом ОСОБА_3 проходить по стіні сараю на відстані від його кутів 0,36 м. та 0,23 м., але, як роз'яснив експерт в судовому засіданні, фактична межа, яку встановила за допомогою паркану ОСОБА_3 проходить на відстані більш як 1 м. від сараю, що відповідає будівельно-технічним нормам і за рахунок такої поступки ділянка відповідача ОСОБА_3 зменшилась з 0,2500 га до 0,2473 га.

Таким чином, оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується правомірність отримання ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 08.12.2010 року, виданого їй на підставі договору дарування на земельну ділянку в тих межах і розмірах, що були у попереднього землевласника ОСОБА_5, і видача цього акту жодним чином не порушує права позивача ОСОБА_2, як власника домоволодіння, розташованого на земельній ділянці, межі якої в натурі не виносились і право на яку ні ОСОБА_2, ні попередній власник домоволодіння ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не оформили, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав ненадання позивачем доказів на підтвердження факту порушення її прав відповідачами.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: