УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ВТБ Банк», третя особа - ОСОБА_5, про захист прав споживачів та визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила:

- визнати протиправними дії публічного акціонерного товариства комерційного банку «ВТБ Банк» (далі - ПАТ КБ «ВТБ Банк») щодо надання їй кредиту як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України;

- визнати бездіяльність ПАТ КБ «ВТБ Банк» щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, отриманої валюти саме на розрахунки з іншими резидентами України;

- визнати недійсним кредитний договір № 2И від 01 грудня 2006 року, укладений між акціонерним комерційним банком «Мрія» (далі - АКБ «Мрія») та ОСОБА_4

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 01 грудня 2006 року між АКБ «Мрія», правонаступником якого є ПАТ КБ «ВТБ Банк»,та нею було укладено кредитний договір № 2И, за умовами якого банк повинен був надати їй грошові кошти у сумі 130 903,37 доларів США з кінцевим терміном повернення до 01 грудня 2021 року.

Позивачка вказувала, що використання на території України іноземної валюти як засобу платежу, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, є незаконним у будь-якому випадку, і вона уклала спірний договір маючи на увазі інші умови договору, ніж викладені у ньому, оскільки вважала, що фактично отримує в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України - гривню, а іноземна валюта в цих угодах була не грошима (засобом платежу), а лише засобом обміну на гривню. Крім того позивачка посилалася на те, що відповідачем не виконані норми чинних вимог законодавства щодо перевірки цільового використання кредитних коштів, що кваліфікується як протиправна бездіяльність банку.

Зважаючи на вищевикладене ОСОБА_4 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня

2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували роз'яснення, викладені у п. п. 10, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та виходили з того, що укладаючи та власноруч проставляючи свій підпис на кредитному договорі, отримуючи у відповідача кредитні кошти в іноземній валюті, ОСОБА_4 погодилась з умовами цього кредитного договору та відповідно погодилася забезпечити повернення одержаних кредитних коштів та нарахованих процентів, у зв'язку із чим відсутні правові підстав вважати цей кредитний договір недійсним.

При цьому, відхиляючи доводи позивачки про незаконність використання на території України іноземної валюти як засобу платежу у разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, апеляційний суд вмотивовано керувався вимогами ст. 1, п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. ст. 2, 47, 49, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

О.В. Попович