Провадження № 2/761/2595/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними,

В С Т А Н О В И В:

30.11.2015 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Альфа-банк», згідно якого, з урахуванням заяви про уточнення до позовних вимог, поданої до суду 03.12.2015 року, просить: визнати недійсними Додаткові угоди №2, №3, №4, №5, №6, №7 до Кредитного договору №127/л від 09.04.2004 року, укладені між ОСОБА_1 і Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»; визнати недійсними Додатки №3, №4, №5, №6 до Кредитного договору №127/л від 09.04.2004 року,укладені між ОСОБА_1 і Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа0Баннк» понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вказані Додаткові угоди та Додатки до Кредитного договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року та Постанові Національного банку України №168 від 10.05.2007 року, що є підставою для визнання їх недійсними на підставі ч. 1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України.

Крім того, позивач наголошує, що до укладення та при підписанні додаткових угод №№2-7 та Додатків №№3-6 до Кредитного договору йому або взагалі не було надано графіку платежів, або було надано Графіки платежів, які не відповідають дійсності, що, в свою чергу, було направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та на виникнення непередбачених втрат у боржника, який не володіє спеціальними знаннями і не міг самостійно розрахувати дійсний розмір своїх витрат на погашення кредиту і додаткових витрат.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення банком під час укладення Кредитного договору вимог ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно заборони нечесної підприємницької практики, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним.

На підставі зазначеного та враховуючи суттєві порушення відповідачем актів законодавства України і насамперед Закону України «Про захист прав споживачів», які були свідомо допущені і націлені проти прав та інтересів позивача, останній просить позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника не повідомив.

Разом з тим, враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін, суд ухвалив провести розгляд справи в загальному порядку у відсутність сторін про справі.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 09.04.2004 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було укладено Кредитний договір №127/л про надання позивачу 16000,00 доларів США на строк з 09.04.2004 року під 15% річних.

26.04.2005 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №127/л про надання позивачу 28000,00 доларів США на строк до 09.04.2009 року під 15% річних, а останній в свою чергу зобов'язався погасити заборгованість за кредитом шляхом щомісячного внесення коштів на позичковий рахунок та через касу банку згідно додатку №2, який є невід'ємною частиною цього договору та в якому визначено щомісячну суму погашення заборгованості у розмірі 1000,00 доларів США.

В подальшому, а саме 02.06.2006 року між позивачем та банком була укладена Додаткова угода №2 до Кредитного договору №127/л про надання позивачу 46000,00 доларів США на строк до 09.04.2009 року під 15% річних, а останній в свою чергу зобов'язався погасити заборгованість за кредитом шляхом щомісячного внесення коштів на позичковий рахунок та через касу банку згідно додатку №3, який є невід'ємною частиною цього договору та в якому визначено щомісячну суму погашення заборгованості у розмірі 1643 доларів США.

12.04.2007 року між позивачем та банком було укладено Додаткову угоду №3 до Кредитного договору 127/л про надання позивачу 50000,00 доларів США на строк до 09.04.2009 року під 15% річних, а останній зобов'язався погасити заборгованість за кредитом шляхом щомісячного внесення коштів на позичковий рахунок та через касу банку згідно додатку №4, який є невід'ємною частиною цього договору та в якому визначено щомісячну суму погашення заборгованості у розмірі 2631,00 доларів США.

Крім того, згідно умов Додаткової угоди №4 до Кредитного договору №127/л, укладеної між позивачем та банком 18.03.2008 року, позивачу було надано кредит на суму 50000,00 доларів США під 15% річних, а останній зобов'язався погасити заборгованість за кредитом шляхом щомісячного внесення коштів на позичковий рахунок та через касу банку згідно додатку №5, який є невід'ємною частиною цього договору та в якому визначено щомісячну суму погашення заборгованості у розмірі 685 доларів США. У відповідно до п. 6 вказаної додаткової угоди комісія від неотриманої суми кредиту збільшується до 2 % річних.

11.02.2010 року між позивачем та банком укладено Договір про внесення змін та доповнень №5 до Кредитного договору №127/л, згідно якого сторони домовились перевести поновлювальну кредитну лінію у не поновлювальну, зафіксувати ліміт кредитування у розмірі 34930,00 доларів США на строк до 09.04.2014 року під 15% річних, а згідно з п. 3 - встановили графік зменшення розміру ліміту кредитної лінії (Додаток 6 до цього Договору).

Також, 11.02.2010 року між позивачем та банком було укладено Договір про внесення змін та доповнень №7 до Кредитного договору №127/л на строк до 09.04.2019 року під 15 % річних, починаючи з 10.04.2010 року, за яким відповідно до п. 3.1.1. вказано, що починаючи з 10.04.2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п. 3.2 Договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 602,02 доларів США у чітко встановлений цим Договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення Кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Згідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

Пунктом 3.2. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» закріплено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

На підставі зазначеного, суд вважає, що укладаючи як Кредитний договір, так і Додаткові угоди до нього будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Звертаючись з позовом до суду, позивач як підставу для його задоволення посилається на те, що вищенаведені Додаткові угоди та Додатки до Кредитного договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року та Постанові Національного банку України №168 від 10.05.2007 року, що є підставою для визнання їх недійсними на підставі ч. 1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України.

Разом з тим, зі змісту оспорюваних додаткових угод до Кредитного договору чітко вбачається сукупна вартість кредиту, оскільки умовами вказаних додаткових угод визначені суми щомісячних та останнього платежів, термін сплати такого платежу, а також кінцевий термін повернення кредиту. При цьому, в оспорюваних Додатках до кредитного договору сторони погодили Графік платежів порядку стягнення відповідної плати.

При цьому, з матеріалів справи судом встановлено, що додаткові угоди та додатки до Кредитного договору укладені в письмовій формі та підписані повноважними особами.

Таким чином, шляхом підписання вказаних додаткових угод до Кредитного договору позивач фактично був повідомлений відповідачем в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та повну інформацію про умови кредитування.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Отже, як встановлено судом при укладенні додаткових угод та Додатків до Кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 6, 203, 212, 215, 525, 627, 638, 651, 654, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я: