Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Рівненський міський суд Рівненської області від 12 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення додаткових витрат, понесених на навчання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненський міський суд Рівненської області від 12 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені додаткові витрати на дитину в сумі 4 240 грн. 00 грн. та судові витрати в сумі 2 243 грн. 60 коп.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині стягнення з ОСОБА_5 лише ? витрат понесених нею на навчання неповнолітньої дитини, а стверджувала, що має бути стягнуто ?, оскільки участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обовязком батька незалежно від сплати ним аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі у таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі батька у додаткових витратах.

Зазначила, що вважає, що суд першої інстанції було порушено принцип рівності прав і обовязків батьків щодо своєї дитини.

Звертала увагу, що судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги твердження ОСОБА_5 про те, що на його утриманні перебувають непрацездатні батьки, оскільки його батьки проживають окремо і на значній відстані (матір у м. Дубно, батько у Млинівському районі) та немає жодного доказу, що він дійсно їх утримує.

Вказувала, що у ОСОБА_5 отримує пенсію та додатковий дохід. У сімї ОСОБА_5 виховується одна дитина, його дружина працює у медичному закладі та займається приватною медичною практикою, що дає підстави стверджувати про належне матеріальне забезпечення сімї відповідача і спроможність останнім оплатити саме ? понесених позивачем витрат на навчання неповнолітньої дитини.

З цих підстав просила рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року змінити стягнувши з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 понесені додаткові витрати на навчання неповнолітньої дитини в сумі 8480 грн.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_4 покликається на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що судом першої інстанції було допущено неповне зясування та не доведення обставин, що мають значення по справі.

Зазначив, що судом першої інстанції не було взято до уваги посилання на ухвалу ВСС України де вказано, що кожна сторона відповідно до ст. 60 ЦПК України зобовязана довести ті обставини на які вона посилається.

Звертав увагу, що незважаючи на сімейні стосунки і те, що його позбавили батьківських прав та він не спілкується з донькою, він постійно та справно платив аліменти у значно вищій сумі ніж передбачено законом і вважає дані суми достатніми не лише на утримання спільної доньки, а і на утримання позивачки і на оплату додаткових витрат на навчання дитини.

Вказував, що у матеріалах справи відсутні чеки по оплату навчання доньки за 2014-2015 навчальні роки у Приватному вищому навчальному закладі Міжнародному економіко-гуманітарному університеті ім..ОСОБА_6.

З цих підстав просив рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року скасувати та відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 повністю.

ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, а зустрічну апеляційну скаргу відхилити.

Представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а задовольнити апеляційну скаргу її довірителя та рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з обов'язку обох батьків по утриманню повнолітніх дітей нести матеріальні витрати в період навчання дитини, а при визначенні розміру додаткових витрат, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості врахував, що відповідач пенсіонер за вислугою років, має на утриманні непрацездатних батьків та протягом 2014 року він сплатив аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 на загальну суму 32 143,55 грн., а тому дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч.1 ст.185 ЦК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до розяснень даних в п 18 Постанови Пленуму ВСС України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за № 3 зазначено, звернути увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Як вбачається з Ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах ВСС України від 16 грудня 2015 року в даній справі, зазначено, що суд залишив поза увагою, що предметом позову є стягнення додаткових витрат саме за навчання ОСОБА_5, в той час як положеннями даної статті передбачена участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), а навчання останньої у вищих навчальних закладах до таких обставин не відноситься, оскільки вона фактично продовжує навчання з метою здобуття професійної освіти.

Відповідно ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Згідно розяснень даних в абзаці 5 п.22 Постанови Пленуму ВВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» від 14.06.2012 року за № 10, висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених статтею 338 ЦПК підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких. Зокрема, до таких висновків і мотивів не може бути віднесено питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу; про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто, аналізуючи наведе, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правової підстави передбаченої ст.185 СК України для задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_4 частини витрат понесених на навчання ОСОБА_5, оскільки навчання для здобуття професійної освіти законодавцем не віднесено до особливих обставин і колегія суддів такою її не вважає. В період навчання на першому курсі в 2014-2015 навчальному році, до досягнення повноліття ОСОБА_5 отримувала від батька аліменти в розмірі що значно перевищує оплату її навчання в вищих навчальних закладах.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а в позові ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. п.2 ч.1 ст.307, 309, 313,314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року скасувати та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення додаткових витрат, понесених на навчання неповнолітньої дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 2537,60 грн. сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий:

Судді: