Номер провадження: 22-ц/785/2631/16
Головуючий у першій інстанції Максимович Г. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення, скасування реєстрації, стягнення моральної шкоди, третя особа - Іллічівська міська рада Одеської області,

встановила:

27 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовними вимогами про виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 м. Іллічівська, скасування його реєстрації за вказаною адресою, стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 5000 грн. та заборону йому будь-яким чином перешкоджати позивачу та членам його родини у користуванні зазначеною квартирою (далі - спірна квартира). Посилався на те, що на підставі ордеру №173, виданого виконкомом Іллічівської міської ради 17.01.1983 року, у складі родини із трьох осіб набув право на вселення у спірну квартиру, тимчасово не проживав в ній у зв'язку з відсутністю водовідведення, централізованого опалення, що створювало незручності проживання.

В свою чергу, відповідач зареєстрований 27.05.1997 року в спірній квартирі не на підставі ордеру та з порушенням встановленої законодавством мінімальної норми житлової площі на одну особу.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та додатково пояснив, що в жовтні 1990 року виселився із спірної квартири та в складі сім'ї із 4 осіб: він, дружина та двоє малолітніх дітей, поселився в належному йому незавершеному будівництвом житловому будинку АДРЕСА_2 Одеської області, в якому постійно проживає разом зі своєю родиною до теперішнього часу. Будинок, в якому розміщена спірна квартира, належав СУ-455 тресту «Чорноморгідрострой», яке було ліквідоване, плату за квартиру не здійснював з 1985-1986 років. Будь-яких комунальних платежів після виселення з квартири не сплачував. На час виселення дозволив користуватися спірною квартирою сусіду із квартири №23 ОСОБА_5, який в подальшому дозволив проживати в спірній квартирі своєму брату - відповідачу по справі. Про реєстрацію ОСОБА_4 за адресою спірної квартири позивач дізнався в 2008 році.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на втрату відповідачем права користування житловою площею у спірній квартирі, оскільки з жовтня 1990 року позивач не проживає в ній без поважних причин, з того часу постійно проживав та проживає з членами своєї родини в житловому будинку АДРЕСА_2, на який у вересні 2012 року отримав свідоцтво про право власності та в липні 2013 року подарував своїй доньці ОСОБА_6

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового - про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_3 втратив право користування спірною квартирою, а тому не має права вимагати захисту свого неіснуючого права щодо спірної квартири.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням виконкому Іллічівської міської ради №6 від 14.01.1983 року були затверджені списки адміністрації СУ-455 тресту «Чорноморгідрострой» про закріплення житлової площі в будинках для малосімейних громадян для тимчасового проживання та видано ордери, в тому числі ОСОБА_3 №173 від 17.01.1983 року на склад сім'ї із трьох осіб на право зайняття одної кімнати житловою площею 14,8 кв.м - в подальшому - спірної квартири № 24. Після отримання ордеру позивач ОСОБА_3 та члени його сім'ї вселились у спірну квартиру і проживали в ній до 1990 року.

У жовтні 1990 року позивач разом з дружиною та неповнолітніми дітьми виселився із спірної квартири і поселився до незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2, в якому проживають до теперішнього часу, що визнавалось сторонами по справі.

24.09.2012 року було зареєстроване право власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21.09.2012 року, виданого на підставі рішення виконкому Іллічівської міської ради від 30.08.2012 року за №513 (а.с.55).

04.07.2013 року ОСОБА_3 подарував вказаний житловий будинок своїй доньці ОСОБА_6 (а.с.58).

Відповідач ОСОБА_4 мешкає в спірній квартирі з початку 1990-х років, зареєстрований в ній з 27.05.1997 року, але відомості про підстави реєстрації не збереглися, що визнається сторонами. Про реєстрацію відповідача позивачу стало відомо з 2008 року, що визнано ним в суді.

За час свого фактичного проживання ОСОБА_4 здійснив прибудову приміщень до спірної квартири, площею 14,7 та 8,9 кв.м., яка складалася з кімнати 15,1 кв.м та кухні 10,6 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 станом на 15.02.2008 року. За час свого проживання самостійно ніс витрати по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг, що визнається сторонами та підтверджується квитанціями про сплату витрат за енергозабезпечення (а.с.37-41).

Рішенням виконкому Олександрівської селищної ради №316 від 26.09.2000 року спорудженню за адресою вул.Леніна,13 надано статус будинку для малосімейних та прийнято на баланс Олександрівської селищної ради, дозволено приватизацію мешканцям зазначених в рішенні квартир, у тому числі відповідачу ОСОБА_4 - спірної квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, матеріалами справи безспірно підтверджено, що позивач ОСОБА_3 разом із членами своєї сім'ї в жовтні 1990 року добровільно звільнив спірну квартиру, яка була надана йому та членам його сім'ї для тимчасового проживання, та не проживав в ній без поважних причин на протязі 24 років, не приймав участі в утримані квартири та втратив з нею будь-який зв'язок, окрім реєстрації.

Із вказаного часу ОСОБА_3 з членами своєї родини постійно мешкав та мешкає в житловому будинку АДРЕСА_2, на який набув право власності 21.09.2012 року.

У зв'язку з викладеними обставинами, в грудні 2014 року ОСОБА_4 звертався з позовом до ОСОБА_3 та інших членів його сім'ї про визнання їх такими, що втратили право користування житловою площею у спірній квартирі, однак рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.07.2015 року в задоволенні його позову було відмовлено (а.с.62-67).

Мотивом відмови в задоволенні позову було те, що ОСОБА_4 не доведено, що він правомірно вселився в спірне приміщення як член сім'ї наймача або ж на підставі ордеру, чи за письмовою згодою наймача, а отже відсутні підстави для захисту його прав як належного користувача квартири. При цьому суд не приймав рішення про наявність чи відсутність матеріально-правових підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловою площею

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із вимог, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України, відповідно до яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а в разі відсутності з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно ч.2 ст.107 ЖК у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

При цьому суд першої інстанції послався на те, що згідно п.п.10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», та п. 26 Правових позицій Верховного Суду України від 26.05.2001 року щодо розгляду судами окремих категорій судових справ, за змістом ст. 71 ЖК та ч.2 ст. 107 ЖК при наявності підстав для визнання наймача та членів його сім'ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд має відмовити з цих підстав у задоволенні їх позову про захист житлових прав (виселення, обмін, поділ тощо) незалежно від того, чи було пред'явлено зустрічний позов про визнання їх такими, що втратили право на жиле приміщення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що для вирішення вказаного спору не має правового значення висновок про те, чи є ОСОБА_4 належним користувачем спірної квартири.

Тобто, встановивши, що ОСОБА_3 був відсутнім у спірній квартирі без поважних причин з жовтня 1990 року на протязі 24 років, то його вимоги, які основані на праві користування вказаною квартирою, не підлягають захисту, оскільки на підставі ст. 71 ЖК України він втратив право користування спірною квартирою.

При цьому суд першої інстанції не виходив за межі позовних вимог і не визнавав ОСОБА_3 та членів його сім'ї такими, що втратили право користування спірною квартирою, а лише зазначив, що ОСОБА_3 не наділений повноваженнями вимагати захисту свого неіснуючого права на спірну квартиру, оскільки втратив право користування нею у відповідності до ст. 71 ЖК України.

Крім того, переїзд і вселення на постійне проживання в іншу житлову площу та набуття ОСОБА_3 21.09.2012 року прав власності на інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті, а саме на будинок АДРЕСА_2 м. Іллічівська, є самостійною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловою площею на підставі ч.2 ст.107 ЖК України.

Разом з тим, суд правомірно вказав, що застосування цієї норми права є зайвим, оскільки позивач раніше втратив право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст. 71 ЖК України.

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_3 про те, що він не втратив інтересу до спірної квартири і намагався до неї вселитись, однак йому в цьому перешкоджав ОСОБА_4, є безпідставними і не підтверджуються жодними доказами, які маються в матеріалах справи.

Крім того, зазначені доводи спростовуються тим, що до звернення ОСОБА_4 у грудні 2014 року до суду про визнання ОСОБА_3 та членів його сім'ї такими, що втратили право користування спірною квартирою, ОСОБА_3 жодним чином не намагався захистити свої права щодо користування спірною квартирою, не заявляв жодних претензій з приводу проживання у спірній квартирі ОСОБА_4 та членів його сім'ї, ні до суду, ні до правоохоронних органів, на до органів місцевого самоврядування, при цьому будучи з 2008 року обізнаним про те, що відповідач ОСОБА_4 приватизував спірну квартиру.

Всі вищевикладені обставини в їх сукупності, а також показання свідків, які були надані в суді першої інстанції, свідчать про те, що позивач ОСОБА_3 та члени його сім'ї без поважних причин втратили право користування спірною квартирою, а тому не мають права на виселення відповідача ОСОБА_4, скасування його реєстрації та стягнення моральної шкоди.

Хвороба ОСОБА_3 та його батьків не можуть слугувати поважною причиною не звернення позивача до суду за захистом своїх прав, оскільки, як було зазначено вище, ОСОБА_3 не звертався до суду протягом 24-х років, що повністю виключає визнання його хвороби в 2005 році, та проходження медичного обстеження в листопаді 2008 року в якості поважних причин, які перешкоджали йому захищати свої права (а.с.241-245).Не може бути визнано поважною причиною і хвороба батьків ОСОБА_3, які померли в червні 2011 року та в травні 2013 року (а.с.247-248).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 січня 2016 року про виселення, скасування реєстрації, стягнення моральної шкодизалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко