Ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргоюОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_7, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 30 травня 2013 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він позичив відповідачу 15 тис. доларів США, що на час укладення цього договору було еквівалентно 122 400 грн. За умовами договору ОСОБА_6 зобов'язався повернути йому 15 тис. доларів США до 31 серпня 2013 року. Однак у визначений термін відповідач кошти не повернув, у зв'язку з чим 21 листопада 2013 року він направив на його адресу вимогу про повернення позичених грошових коштів, яка залишилася без виконання.

У зв'язку з цим позивач просив у судовому порядку стягнути з відповідача основний борг у сумі 194 293 грн 23 коп., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 6 515 грн 48 коп., інфляційні втрати у сумі 33 935 грн 56 коп., а всього 234 744 грн 27 коп.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 9 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму боргу в розмірі 194 293 грн 23 коп., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 6 515 грн 48 коп., а також витрати на оплату судового збору усумі 2008 грн 90коп.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що 30 травня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 15 тис. доларів США, що на час укладення цього договору було еквівалентно 122 400 грн. У договорі сторони обумовили строк повернення позики - до 31 серпня 2013 року, у який кошти позичальником повернуто не було.

Встановивши, що форма і зміст договору позики, укладеного між сторонами у справі, відповідає вимогам ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Однак такий висновок судів є передчасним.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не прийняли до уваги вищезазначену правову позицію Верховного Суду України та дійшли передчасного висновку про підставність і доведеність заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики. При цьому суди не звернули уваги на відсутність уматеріалах справи оригіналу договору позики, на який посилався позивач на підтвердження заявлених вимог, та у порушення ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України не витребували його оригіналу.

За відсутності у матеріалах справи оригіналу договору позики та без надання йому належної правової оцінки висновок судів про стягнення заборгованості за ним є передчасним.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, то рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак Головуючий Судді: