У х в а л а

іменем україни

21 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Інспекції з питань захисту прав споживачів у Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», поданою його представником Перковим Георгієм Олександровичем, на заочне рішення Івано-Франківського міського суду івано-Франківської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Інспекція з питань захисту прав споживачів у Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 5 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладений договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язувалось придбати предмет лізингу - автомобіль «Bydfo» та передати його позивачу у строк та на умовах, передбачених договором.

Відповідно домовленості, досягнутої під час попередніх переговорів, позивач сплатила на користь відповідача 35 000 грн та 7 000 грн комісії, проте протягом передбачених договором 120 днів і до звернення з позовом автомобіль їй не переданий.

Позивач вважає, що зазначений договір порушує її права як споживача, суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його умови є несправедливими, порушують принцип добросовісності і призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; та суперечать Закону України «Про фінансовий лізинг». Крім того, посилалась на нікчемність спірного договору, оскільки договір підлягає нотаріальному посвідченню.

Заочним рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу, укладений 5 липня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1

Стягнено з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 42 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати заочне рішення Івано-Франківського міського суду івано-Франківської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 5 липня 2014 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладений договір фінансового лізингу № 010099 з додаткам, за умовами якого товариство зобов'язувалось придбати у свою власність транспортний засіб - автомобіль «Bydfo» та передати його у користування позивача, яка, у свою чергу, зобов'язалась сплачувати за користування транспортним засобом періодичні лізингові платежі згідно графіку в сумі 832,52 грн щомісячно.

Пункт 1.7 договору передбачає передачу транспортного засобу у користування ОСОБА_1 не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати нею на рахунок товариства авансового платежу в розмірі 50% вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення даного договору в розмірі 10% вартості предмета лізингу та комісії в розмірі 3% від вартості предмета лізингу.

5 липня 2014 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатила товариству авансовий платіж в сумі 35 000 грн, а 18 липня 2014 року - комісійну плату 7 000 грн.

Однак відповідач відмовився передавати предмет лізингу, вказавши в листі від 20 листопада 2014 року про необхідність здійснення доплати вартості предмета лізингу через його значне подорожчання, проте, всупереч п. 1.6 договору, не надав доказу зміни вартості предмета лізингу.

Встановивши, що умовами спірного договору виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця, звужені обов'язки лізигодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості з одночасним розширенням прав лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, суди дійшли правильного висновку про недійсність договору фінансового лізингу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, також встановив, що договір фінансового лізингу, який є різновидом договору найму майна між сторонами, нотаріально не був посвідчений, і дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, заочне рішення Івано-Франківського міського суду івано-Франківської області від 29 вересня 2015 року та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргутовариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», подану його представником Перковим ГеоргіємОлександровичем, відхилити.

Заочне рішенняІвано-Франківського міського суду івано-Франківської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: А.О.Леванчук А.В.Маляренко