АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2560/16 Справа № 172/1212/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Порох К. Г. Доповідач - Єлізаренко І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Єлізаренко І.А.

суддів - Калиновського А.Б., Варенко О.П.,

за участі секретаря - Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2, апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_4 про стягнення не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди

В обґрунтування позовних вимог, які в ході судового розгляду справи уточнювалися, позивач посилався на те, що він з квітня 2010 року по вересень 2010 року працював у ФОП ОСОБА_4 на посаді водія без укладання трудового договору, за що останнього було притягнуто до кримінальної відповідальності та засуджено за ч.1 ст. 172 КК України, що було встановлено вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року. Не зважаючи на існування вироку суду, яким встановлено вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального злочину, що полягає у неукладенні трудових договорів з працівниками, несплату страхових внесків та невиплату заробітної плати, відповідач не бажає сплатити йому борг по заробітній платі, тому просив стягнути з ФОП ОСОБА_4 на його користь заробітну плату за період з червня по вересень 2010 року у розмірі 3 548 грн., середній заробіток за час затримки з 01 жовтня 2010 року по 01 грудня 2015 року у розмірі 54 091 грн. 20 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати у розмірі 3 402 грн. 49 коп., та стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі 3 548 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2016 року виправлено описку в рішенні суду від 12 січня 2016 року (а.с.129).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 просить рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2 з квітня 2010 року перебував у трудових правовідносинах з ФОП ОСОБА_4 та працював на посаді водія (а.с.10-13, 136, 137, 154).

01 червня 2010 року між працівником ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 у було укладено трудовий договір, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_2 працював у ФОП ОСОБА_4 водієм вантажівки (а.с.136).

Вироком Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2011 року, який набрав законної сили, відповідача ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.172 КК України - грубе порушення законодавства про працю та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. (а.с.10-13).

Вказаним вироком суду встановлено, що відповідач ОСОБА_4 як фізична особа - підприємець відповідальний за дотримання трудового законодавства, діючи умисно, грубо порушуючи вимоги ст.24, 24-1 КЗпП України, трудові договори у встановлений законом строк з квітня по вересень 2010 року із ОСОБА_2 та іншими працівниками не заключив, страхові платежі на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування вказаної особи в порушення вимог Закону України «Про обов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року в Пенсійний Фонд України не відраховував, та не відраховував і інші обов'язкові платежі.

Звернувшись до суду із зазначеними позовними вимогами, позивач посилався на те, що він з квітня 2010 року по вересень 2010 року працював у відповідача на посаді водія без укладання трудового договору, за що останнього було притягнуто до кримінальної відповідальності та засуджено за ч.1 ст. 172 КК України. Відповідач до теперішнього часу не сплатив йому заборгованість по заробітній платі. Не зважаючи на наявність вироку суду, яким підтверджено вину ОСОБА_4 у вчинені кримінального злочину, що полягає у неукладення трудових договорів з працівниками, несплату страхових внесків та невиплату заробітної плати, відповідач не бажає сплатити йому заборгованість по заробітній платі за період часу з червня 2010 року по вересень 2010 року, середній заробіток за час затримки з 01 жовтня 2010 року по 01 грудня 2015 року, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати та моральну шкоду (а.с.2-6, 61-63).

Задовольняючи позовні вимоги позивача частково, суд першої інстанції посилався на те, що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати не підлягають задоволенню, так як позивачем було пропущено строк на звернення до суду зі вказаними позовними вимогами, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них у порушення норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Згідно ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватися робітникам регулярно у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше ніж два рази у місяць.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 (із змінами) «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підстав виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Судом було встановлено та вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2 з квітня 2010 року перебував у трудових правовідносинах з ФОП ОСОБА_4 та працював на посаді водія (а.с.10-13, 136, 137, 154).

01 червня 2010 року між працівником ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 у було укладено трудовий договір, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_2 працював у ФОП ОСОБА_4 водієм вантажівки. Передбачена договором оплата - 1884 грн. на місяць (а.с.136).

Згідно листа Царичанського районного центру зайнятості від 14 квітня 2016 року №695 трудовий договір, укладений 01 червня 2010 року між працівником ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4, у Царичанському районному центрі зайнятості не реєструвався (а.с.145).

Вироком Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2011 року, який набрав законної сили, відповідача ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.172 КК України - грубе порушення законодавства про працю та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. (а.с.10-13).

Вказаним вироком суду встановлено, що відповідач ОСОБА_4 як фізична особа - підприємець відповідальний за дотримання трудового законодавства, діючи умисно, грубо порушуючи вимоги ст.24, 24-1 КЗпП України, трудові договори у встановлений законом строк з квітня по вересень 2010 року із ОСОБА_2 не заключив, страхові платежі на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування вказаної особи в порушення вимог Закону України «Про обов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року в Пенсійний Фонд України не відраховував, та не відраховував і інші обов'язкові платежі.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальні й справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Звернувшись до суду із зазначеними позовними вимогами, позивач посилався на те, що він з квітня 2010 року по вересень 2010 року працював у відповідача на посаді водія без укладання трудового договору, за що останнього було притягнуто до кримінальної відповідальності та засуджено за ч.1 ст. 172 КК України. Відповідач до теперішнього часу не сплатив йому заборгованість по заробітній платі. Не зважаючи на наявність вироку суду, яким підтверджено вину ОСОБА_4 у вчинені кримінального злочину, що полягає у неукладенні трудових договорів з працівниками, несплату страхових внесків та невиплату заробітної плати, відповідач не бажає сплатити йому борг по заробітній платі, який за період з червня 2010 року по вересень 2010 року, згідно Закону України «Про державний бюджет на 2010 рік» щодо визначення мінімального розміру заробітної плати, сума становить - 3 548 грн., середній заробіток за час затримки з 01 жовтня 2010 року по 01 грудня 2015 року в розмірі 54 091 грн. 20 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати у розмірі 3 402 грн. 49 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. (а.с.2-6, 61-63).

Згідно ст. 53 Закону України «Про державний бюджет України на 2010 рік», установлено на 2010 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 869 гривень, з 1 квітня - 884 гривні, з 1 липня - 888 гривень, з 1 жовтня - 907 гривень, з 1 грудня - 922 гривні.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі в межах заявлених ним позовних вимог, відповідно до ст.11 ЦПК України, та в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки вимоги в цій частині є законними та обгрунтованими.

Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпПУкраїни стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України у справі №6-837 цс15 від 23 грудня 2015 року.

Як було встановлено судом відповідач заперечував щодо наявності заборгованості по заробітній платі у позивача та спір, що виник між роботодавцем та працівником, виник після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем.

За таких обставин позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню з тих підстав, що між сторонами наявний спір щодо розміру заборгованості із заробітної плати, позивач тривалий час не звертався за вирішенням спору про стягнення заборгованості та розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, має становити - 1 000 грн.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь компенсації втрати частини заробітної плати слід зазначити наступне.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно ст.34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року №692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата.

Така правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України у справі №6-43цс14 від 21 травня 2014 року.

Звернувшись до суду із вищевказаними позовними вимогами, позивач вказав, що сума компенсації втрати частини заробітної плати має становити 3 402 грн. 49 коп., виходячи з того, коефіцієнт для визначення такої суми становить не вище 0,972 (а.с.61-63).

Отже, враховуючи, що належних доказів на підтвердження того, що індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за вказаний у позовній заяві позивача період часу зріс більше ніж на один відсоток матеріали справи не містять, а також враховуючи, що позивач вказав такий коефіцієнт в своїй позовній заяві менше, ніж один відсоток, у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь компенсації втрати частини заробітної плати слід відмовити з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 стосовно того, що заробітна плата позивачу була виплачена в повному обсязі та заборгованості по заробітній платі перед позивачем не існує будь-якими належними доказами по справі не підтверджуються.

Доказів на підтвердження відсутності заборгованості по заробітній платі позивача суду не надано.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а рішення суду частковому скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди скасувати частково в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 1 000 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді