Справа № 570/4749/16-ц
Номер провадження 2/570/1735/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 2 ) в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування на житло, -

в с т а н о в и в :

покликаючись на те, що відповідач виїхала за кордон в 2013 році та наміру повертатися в Україну не має, її реєстрація створює їй як власнику житла перешкоди, оскільки вона не проживає за зазначеною адресою, позивач у поданій до суду 11 жовтня 2016 року позовній заяві просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування квартирою № 512 по вул.Молодіжній, 28 в смт.Квасилів Рівненського району Рівненської області та дозволити здійснити виписку у паспортному столі за місцем реєстрації.

Сторін відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. У поданій до суду заяві позивач просить справу слухати у її відсутність, позов підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобовязують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив учасникам судового розгляду, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як встановлено судом, підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Відповідач, яка є донькою позивача, не проживає у вказаній квартирі, зі слів позивача, з 2013 року та перебуває в США, згідно відповіді з адресного бюро зареєстрована за вказаною адресою. В серпні 2016 року відповідач у приватного нотаріуса в смт.Квасилів Рівнеснького району Рівненської області оформила довіреність, доручаючи позивачу представляти її інтереси при продажі даного житла.

Зі змісту ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.ч.1 і 3 ст.47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України.

Згідно змісту ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ч.1 ст.321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.ст.356, 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути і фізичні особи. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, які можуть домовитися про порядок володіння та користування майном. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Позивач як на підставу своїх вимог покликається на ч.1 ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом.

Не заперечуючи право позивача як власника майна відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому, суд виходив з того, що позивачем жодними належними та достовірними доказами не доведені обставини, які можуть стати підставою для позбавлення співвласника його власності, навіть у випадку, що відповідач не заперечує проти цього.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд на підставі доказів, поданих сторонами (ст.212 ЦПК України), застосувавши положення ст. 41 Конституції України, ст.ст.321, 405 ЦК України, дійшов до висновку, про те, що відповідач не може бути визнана такою, що втратила право на користування житлом, оскільки вона не є його наймачем чи членом сім»ї власника, а є співвласником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 2011 року, яке позивачем не оспорене.

Суд вважає, що задоволення позову не забезпечить справедливу рівновагу між інтересами законних співвласників житла на мирне володіння своїм майном, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Також п.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність.

Щодо позовної вимоги у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то відповідно до ст.ст.7, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про, зокрема, позбавлення права користування житловим приміщенням. Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.

Таким чином, сама по собі вимога позивача про зняття з реєстрації відповідача ґрунтується на обов'язках державного органу, який здійснює реєстрацію місця проживання особи, тому є зайвою, хоча це є правовим наслідком первісної вимоги і додатковою гарантією судового захисту суб'єктивних цивільних прав позивача.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ній у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити ОСОБА_1 у її цивільному позові до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування на житло.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.