Справа № 474/647/16-ц
П. № 6/474/31/16
У Х В А Л А

Іменем України

20.09.16 року смт Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Сорочан А.В.

секретар судового засідання Татаренко О.В.

розглянув у письмовому провадженні подання державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївські області ( далі відділ ДВС ) ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,-

встановив:

19.09.2016 року до Врадіївського районного суду надійшло подання державного виконавця відділу ДВС ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_2, посилаючись на те, що на виконанні знаходиться виконавче провадження з примусового виконання вимоги №Ф-74-1417 У від 14.04.2014 року, яка видана Первомайською ОДПІ про стягнення з останньої боргу (недоїмки) в розмірі 567 грн. 96 коп. Державний виконавець вказав про те, що виконавче провадження відкрито 15.08.2016 року та боржник добровільно не сплачує та злісно ухиляється від виконання вказаного рішення, тому необхідно обмежити у праві виїзду за межі України.

У судове засідання представник ДВС не з»явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, та до канцелярії суду надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутність, подання підтримує у повному обсязі.

Дослідив матеріали справи, суд вважає, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у відділі ДВС Врадіївського РУЮ знаходиться виконавче провадження з примусового виконання вимоги №Ф-74-1417 У від 14.04.2014 року, яка видана Первомайською ОДПІ про стягнення з останньої боргу (недоїмки) в розмірі 567 грн. 96 коп.

15.08.2016 року по виконавчому провадженню відкрито провадження №51919148, що підтверджується постановою про відкриття, яка містить відомості про встановлення державним виконавцем до 22.08.2016 року строку необхідного для добровільної сплати, але докази її направлення та отримання боржником у справі відсутні.

Будь-які інші докази також у справі відсутні.

Таким чином, судом не встановлено доказів того, що боржник знає про примусове стягнення з нього вказаного боргу, які примусові заходи державним виконавцем вживались до боржника з приводу ухилення від сплати боргу.

Відповідно до ст. 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежене лише законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Згідно ст.11 ч.3 п.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

При цьому суд вважає, що поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі дії або бездіяльність боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб тощо.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо вжиття державним виконавцем усіх передбачених законодавством України заходів примусового виконання рішення.

Зі змісту ст. 377-1 ЦПК України вбачається, що питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцем знаходження органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця. Суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Таким чином, за вимогами Закону України « Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень (розділ 11), звернення до суду з вказаним поданням є правом, а не обов»язком державного виконавця.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року із змінами.

У відповідності до ст. 6 зазначеного Закону передбачено декілька видів обмеження у виїзді громадян України за кордон, зокрема: громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорту та тимчасового відмовлено у виїзді за кордон у певних випадках, що визначені в цій статті.

За змістом п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 зазначеного Закону громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) до виконання зобов'язань.

З аналізу цих правових норм вбачається, що особі, яка має паспорт для виїзду за межі України, та має такий намір, може бути відмовлено у виїзді за кордон у випадку ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов'язань.

Отже, враховуючи вимоги закону, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положення ч.2 ст. 10 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, підлягають доведенню державним виконавцем, оскільки згідно ч.2 ст. 377 ЦПК України дане подання розглядається негайно і лише за участі державного виконавця, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб.

Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від зобов»язань при виконанні судових рішень та рішень інших органів ( посадових осіб), тягар доказування по якому покладається виключно на державного виконавця.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов'язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності заборгованості є підставою для відмови у задоволенні вказаного подання.

Керуючись ст. 377-1 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

у задоволенні подання державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївські області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянки ОСОБА_3 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до апеляційного суду Миколаївської області протягом п»яти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом п»яти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію ухвали направити державному виконавцю.

Суддя А.В. Сорочан