Справа № 369/9452/16-ц
Провадження № 2/369/4117/16
РІШЕННЯ

Іменем України

06.12.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Завойській В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, посилаючись на те, що з 25 грудня 2010 року по 01 березня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з нею.

ОСОБА_2 життям своєї дочки не цікавиться, не виявляє бажання піклуватися про її фізичний та духовний розвиток.

Згідно рішення Києво-Святошинського районного суду від 20 листопада 2014 року було задоволено її позов до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька.

На усні та письмові звернення ОСОБА_2, своєї згоди на виїзд дитини за кордон не надавав.

У листопада 2016 року вона має намір вивезти дитину на оздоровлення за кордон.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просила надати дозвіл на виїзд за кордон до Єгипту малолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 01 листопада 2016 року по 01 грудня 2016 року включно, без супроводу батька ОСОБА_2.

21 листопада 2016 року на підставі вимог ст. 31 ЦПК України позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій просила надати дозвіл на виїзд за межі України до країн Шенгенської угоди, Туреччини, Об'єднаних Арабських Еміратів, Таїланду, Єгипту та оформлення проїзного документа малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі матері ОСОБА_1 з 01 січня 2017 року по 01 червня 2017 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник не з'явились, до суду від представника позивача надійшла заява, в якій представник позивача просив позовні вимоги задовольнити та розглянути справу у відсутності позивача та її представника.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служби у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, та дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 25 грудня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 березня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

В шлюбі в них народилась дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1

З наявних матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з письмовим проханням надати дочці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, дозвіл на виїзд за кордон (країна Єгипет) в супроводі матері для оздоровлення і відпочинку дитини, на період з 15 жовтня по 15 листопада 2016 року.

Вказана заява ОСОБА_2 була отримана 21 вересня 2016 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи зворотнім поштовим повідомленням про вручення.

Відповідно до вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.

У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути лише на підставі рішення суду.

Згідно п. 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 просила надати дозвіл на виїзд за межі України до країн Шенгенської угоди, Туреччини, Об'єднаних Арабських Еміратів, Таїланду, Єгипту та оформлення проїзного документа її дочці - малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі матері ОСОБА_1, з 01 січня 2017 року по 01 червня 2017 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2.

Свою позовну заяву позивачка обґрунтовувала тим, що вона має намір поїхати з дочкою у відпочинок з туристичною та навчальною ціллю.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як зазначив у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, батько дитини ОСОБА_2 не заперечує щодо виїзду дитини за кордон, проте позивачем конкретно не вказано, в яку країну вона бажає виїхати разом з дитиною та термін її перебування за кордоном.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування заявлених вимог позивачем не надано доказів про те, що відповідач ОСОБА_2 відмовляється добровільно надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а також доказів, які б свідчили про здійснення з боку відповідача перешкод у виїзді дитини за кордон.

За вказаних обставин суд, з'ясувавши дійсні обставини справи, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів у їх обгрунтування, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись п.п. 2-4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, п.п. 17, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 313 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 213, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення сулу або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.