У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат та 3 % річних за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 1 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона працювала у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») старшим касиром-операціоністом Індустріального відділення Дніпропетровського районного управління ПАТ КБ «ПриватБанк». 31 грудня 2013 року вона звільнилася за власним бажанням, однак відповідачем не було їй сплачено заробітну плату за листопад та грудень 2013 року, яка стягнута рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28 тис. грн, інфляційні втрати у розмірі 20 980 грн 10 коп., 3 % річних за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку в розмірі 853 грн 48 коп., а всього 49 833 грн 58 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 1 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати в розмірі 8 052 грн, три проценти річних у розмірі 350 грн 79 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 28 тис. грн. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити їх в силі в частині відмови в позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

При цьому суд стягнув 3 % річних від простроченої суми та відмовив у стягненні середнього заробітку як компенсації за затримку виплати заробітної плати, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені вже стягнуто рішенням суду від 27 жовтня 2014 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконало свій обов'язок щодо виплати позивачу заробітної плати після ухвалення судового рішення від 27 жовтня 2014 року, тому стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим зазначив, що стягнення 3 % річних за затримку виплати заробітної плати при звільненні не передбачено нормами трудового законодавства, а положення ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюються на грошові зобов'язання, а не трудові.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог не відповідає.

Судом установлено, що з 17 жовтня 2011 року ОСОБА_3 працювала касиром операціоністом 2 категорії в Індустріальному відділенні Дніпропетровського районного управління ПАТ КБ «ПриватБанк», а 3 червня 2013 року її переведено на посаду старшого касира операціоніста.

31 грудня 2013 року ОСОБА_3 була звільнена за власним бажанням.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року, залишеним без змін апеляційною та касаційною інстанціями, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 8 тис. грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36 тис. грн, яке фактично виконано банком 19 червня 2015 року.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені ст. ст. 225, 228, 233 КЗпП України, тобто в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №1-5/2012, 4-рп/2012 звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Судом установлено, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року виконано банком 19 червня 2015 року, а позов ОСОБА_3 пред'явлено у листопаді 2015 року.

Крім того, апеляційний суд не перевірив розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, тобто не визначив середньоденну як розрахункову величину для нарахування виплат працівнику.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2759цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Такі висновки враховані апеляційним судом, що відповідає обставинам справи, а також узгоджується з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, тому відповідно до ст. 337 ЦПК України суд відхиляє касаційну скаргу в цій частині.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування в цій частиніухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до апеляційного суду.

У решті - рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта