АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.

ШаховоїО.В.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року,

у с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (у подальшому з заявами про збільшення розміру позовних вимог) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 790 446,38 грн., судовий збір у розмірі 6890,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач, зокрема, посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову, не звернувши уваги на те, що грошові кошти насправді не були одержані відповідачем у позивача, а отримані будівельні матеріали. Зазначає, що суд не витребував у позивача оригінали договорів та відмовив у допиті у якості свідка ОСОБА_4 Також зазначає, що він частину коштів перерахував на поточний рахунок ТОВ «Пєнов Груп» в розмірі 21620,41 грн., а частину коштів передав через повіреного ОСОБА_4 у розмірі 35380,00 грн., що разом становить повну суму договору позики від 1 грудня 2012 року у розмірі 57000,00 грн. Також відповідач повернув позивачу грошові кошти за договором позики в розмірі 210240,00 грн. та 5 % за користування - всього 220752,00 грн.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_6 апеляційну скаргу просив

_____________________________________________________

Справа № 757/4594/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/10334/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 1 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику грошові кошти в сумі 57000,00 грн., які останній зобов'язався повернути до 1 квітня 2013 року та сплатити 5 % від суми позики за кожні тридцять днів користування. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідно до п. 2.1. договору позичальник видав позикодавцю розписку від 1 грудня 2012 року.

Також 1 грудня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику грошові кошти в сумі 210240,00 грн., які останній зобов'язався повернути до 15 травня 2014 року та сплатити 5 % від суми позики за кожні тридцять днів користування. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідно до п. 2.1. договору позичальник видав позикодавцю розписку від 1 грудня 2013 року.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків за договорами позики.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положеннями ст. ст. 526, 527 ЦК України закріплений обов'язковий характер зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором.

У встановлені договорами строки відповідач ОСОБА_3 кошти не повернув.

Відповідно до розрахунку, заборгованість за договорами становить 267240,00 грн. (57000,00 грн. + 210240,00 грн.) та заборгованість за відсотками становить 344376,00 грн. (102600,00 грн. + 241776,00 грн.).

Крім того, за правилом ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 1.1. договору позики грошей від 1 грудня 2012 року передбачена сплата штрафу у розмірі 10000,00 грн. у разі несвоєчасного повернення позики згідно цього договору.

Пунктом 1.1. договору позики грошей від 1 грудня 2013 року передбачена сплата штрафу у розмірі 30000,00 грн. у разі несвоєчасного повернення позики згідно цього договору.

Отже, сума загальна сума штрафу становить 40000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом вірно визначено розмір штрафних санкцій у вигляді інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а саме 138830,98 грн. (100697,65 грн. + 38133,33 грн.).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що відповідач ОСОБА_3 порушив умови договорів позики, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього на користь позивача.

Доводи ОСОБА_3. що отримані грошові кошти не у борг, а для розрахунків за надані останнім послуги та матеріали між юридичними особами, є необґрунтованими, не підтверджені доказами та спростовуються матеріалами справи, а саме умовами договорів позики та представленими розписками позичальника, які посвідчують передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову та вимог апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі з приводу того, що свідок ОСОБА_9 може підтвердити обставини передачі грошей ТОВ «Пєнов Груп» не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки відповідно до приписів ч. 1 ст. 218 ЦК України та абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження фактів одержання або неодержання грошових коштів.

Щодо посилань ОСОБА_3 на те, що суд першої інстанції не витребував у позивача оригінали договорів та розписок, колегія суддів зазначає, що сам відповідач не заперечує факту укладення цих договорів позики та складення відповідних розписок про отримання грошових коштів.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності ухвалення нового рішення, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених статтею 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В. Шахова