У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Балмікс», про усунення перешкод у користуванні приміщенням за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Указувала про те, що її кватира та квартира ОСОБА_4 - АДРЕСА_3, яка знаходиться за вищевказаною адресою, розташовані на четвертому поверсі п'ятиповерхового будинку та з'єднані між собою спільним коридором, який відноситься до приміщення загального користування і належить їм на праві спільної сумісної власності.

Зазначала про те, що відповідач всупереч цільовому призначенню вищевказаного приміщення, без дотримання санітарних та протипожежних норм, розділила зазначений коридор бетонною стіною, в якій встановила окремі двері, чим замурувала вікно сходової клітки, призначене для поступлення денного світла у коридор. Вважала, що відповідач своїми діями створила незручності та порушила їїправо на користування спільним коридором.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила зобов'язати ОСОБА_4 демонтувати самочинно збудовану нею у спільному позаквартирному коридорі перегородку та встановлені двері між квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1; привести у попередній стан вікно на вказаній сходової клітки, призначене для денного освітлення коридору.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційному порядку справа розглядалася неодноразово. Останньою ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування спірної перегородки, а також порушення відповідачем санітарних чи протипожежних норм при використанні коридору загального користування, як і на підтвердження того, що саме відповідачка проводила перепланування коридору.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що позивачка не довела, у чому саме полягає порушення її прав при зведенні спірної перегородки, а заява про збереження існуючої перегородки не свідчить про те, що саме відповідачка її побудувала.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 листопада 2006 року є власником квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування квартири від 16 грудня 2006 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3. Вищевказані квартири знаходяться на одному поверсі, а сторони у справі є сусідами.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Балмікс» (далі - ТОВ «Балмікс») є забудовником будинку АДРЕСА_1 та надає послуги його власникам з обслуговування будинку та прибудинкової території.

Актом від 24 липня 2009 року встановлено, що поперек спільного коридору на четвертому поверсі між вищевказаними квартирами влаштовано перегородку та встановлені двері. Позивачка зазначала про те, що дану перегородку із дверима встановлено власником квартири АДРЕСА_3 самовільно, згоди на влаштування перегородки та встановлення дверей не надавала. Рекомендувалось власникам квартир АДРЕСА_3 та № 14 врегулювати спір у добровільному порядку шляхом демонтажу перегородки або її перенесення.

Згідно із заявою власниківквартир багатоповерхового житлового будинку по вул. Вербицького, 9а у м. Новояворівську Яворівського району Львівської області, яким належить на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, у тому числі коридори, після здачі вказаної будівлі в експлуатацію, на підставі усної домовленості не заперечували про надання власнику квартири АДРЕСА_3 у користування коридор довжиною 3 метри, із загальних розмірів всіх коридорів на четвертому поверсі в натурі. Претензії до власника зазначеної квартири щодо експлуатації наданої йому частки коридора відсутні.

З відповіді ТОВ «Балмікс» від 5 жовтня 2012 року вбачається те, що ОСОБА_4 зверталась до товариства із заявою про надання дозволу на збереження виконаного перепланування квартири АДРЕСА_4, проте їй було відмовлено у вчиненні будь-яких дій щодо спорудженої перегородки, оскільки на розгляді Яворівського районного суду Львівської області знаходилася вказана цивільна справа.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 17 червня 2014 року, що набрало законної сили, визнано акт від 24 липня 2009 року недійсним.

При залишенні рішення районного суду без змін апеляційний суд не виконав вимоги ч. 4 ст. 338 ЦК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи і не звернув уваги на таке.

У ст. 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ст. 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У постанові Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572» указано, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільній сумісної власності може бути здійснено з дотримання встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-530цс16, яка у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Ураховуючи викладене, апеляційний суду порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дослідив наявність спірної перегородки та чи проведено перепланування спірного приміщення з дотриманням встановленого законом порядку, чи порушені права та інтереси позивачки у здійснені нею користування та розпорядження спірним приміщенням.

Крім того, апеляційному суду слід звернути увагу на те, що незалежно від того, хто прибудував перегородку, якщо вона зведена незаконно і порушує права інших осіб, то особа, яка нею володіє, має її знести.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик