АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2/16
Справа № 2/2011/2248/2012 Головуючий 1 інстанції: Федосенко В.В.
Категорія: договірні Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Піддубного Р.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2012 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про зверення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення грошових вимог за договором позики та виселення, -

встановила:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Позивач просив звернути стягнення на передану йому в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 в рахунок задоволення його грошових вимог до відповідачів за договором позики на суму 1327705,53 гривень та виселити всіх мешканців із спірної квартири.

Посилався на те, що між ним та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 21 жовтня 2008 року було укладено договір позики, на виконання якого ним було передано відповідачам 26 400 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 20 грудня 2008 року. За неналежне виконання позичальниками договірних зобовязань, договором передбачені штрафні санкції. У забезпечення виконання зобовязань за цим договором між сторонами було укладено договор іпотеки, предметом якого є спірна квартира. Оскільки відповідачі взятих на себе за договором позики зобовязань по поверненню грошових коштів не виконують утворилась заборгованість, що дає право позикодавцеві задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2012 року позовні вимоги задоволено частково звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки на квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачам на праві спільної сумісної власності; задоволено за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки вимоги позивача до відповідачів за договором позики від 21 жовтня 2008 року в загальному розмірі 1327705,53 гривень; встановлено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону, з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації в 1327705,53 гривень; вирішено питання про судові витрати.

У заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_2, в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зазначала зокрема те, що відносно ОСОБА_3 порушена кримінальна справа за ст.ст.190, 355 КК України, в якій відповідачі визнані потерпілими (т.1 а.с.177,178) та надавала суду копію постанови про притягнення позивача в якості обвинуваченого у заволодінні спірною квартирою шахрайським шляхом (т.1 а.с.189-216).

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 січня 2013 року у задоволені заяви відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Посилається зокрема на те, що суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, не зупинив провадження у цивільній справі до розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 у заволодінні спірною квартирою злочинним шляхом, що потягло за собою неповне зясування обставин у справі. Суд вважав встановленим факт не повернення позичальниками грошових коштів за договором позики, та не взяв до уваги її твердження щодо виконання договірних зобовязань у сумі 24500 доларів США. При цьому ОСОБА_2 зазначала, що розписки які підтверджували факт виконання нею договірних зобовязань були знищені позивачем, чому є підтвердження у матеріалах кримінальної справи.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, представник ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечував, вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання; боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У відповідності до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судовим розглядом встановлено, що 21 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 26400 доларів США з кінцевим терміном погашення не пізніше 20 грудня 2008 року, у наступному порядку: не пізніше 20 листопада 2008 року 700 доларів США; не пізніше 20 грудня 2008 року 25700 доларів США.

Цим договором сторони погодили, що за прострочку виконання зобовязання по поверненню позики позичальники повинні сплатити солідарно штраф в розмірі 1000 гривень за кожен день прострочки (п.4).

Сторони також домовилися, що виконання зобовязань за цим договором в достатній мірі підтверджується наданням позичальниками примірника договору, належного позикодавцеві, з відміткою останнього в простій письмовій формі про належне виконання зобовязань (п.5).

У забезпечення виконання зобовязань за договором позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2В того ж дня був укладений договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 65,9 кв. м., житловою площею 44,5 кв. м., що належить відповідачам на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, реєстраційний №1-98-140466, яке було зареєстровано 01 вересня 1998 року у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним № П-1-28549 в книзі №1.

За умовами договору іпотеки (п.7) іпотекодержатель має право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцями сплати будь-якого з поточних платежів більш ніж на десять днів за зазначеним вище договором позики.

Задовольняючи позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на погашення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі отримали грошові кошти від позивача, проте взятих на себе зобовязань щодо повернення ОСОБА_3 боргу за договором позики в повному обсязі не виконали і неповернутими залишилися кошти в сумі 24 400 доларів США, що станом на 20 грудня 2011 року відповідно до встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до іноземних валют 798,99 гривень за 100 доларів США, складає 194 953,56 гривень.

Суд також вважав, що у звязку з неналежним виконанням зобовязань позивач має право на отримання від відповідачів: процентів за користування його коштами за період з моменту укладення договору позики 21 жовтня 2008 року по день подання ним позову 09 грудня 2011 року в загальній сумі 52 718,90 гривень; трьох процентів річних від простроченої поверненням відповідачами суми боргу за період з 21 січня 2009 року по 20 грудня 2011 року на суму 17 033,09 гривень; штрафу в сумі 1063000 гривень відповідно до умов договору позики (п.4), із розрахунку 1000 гривень за кожен день прострочки (1063 дні).

Такого висновку суд дійшов за неповно зясованих обставин у справі. Рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм права матеріального, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що на час розгляду справи договір позики та договір іпотеки, на підставі яких заявлено позов, в установленому законом порядку недійсними не визнані.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що відповідачі не виконали взятих на себе зобовязань по поверненню позики. За твердженням позивача сума основного боргу складала 24500 доларів США і саме ця сума була покладена в основу нарахування плати за користування позикою, трьох процентів річних за ст.625 ЦК України. Крім того, у звязку з неналежним виконання договірних зобовязань, позивач нарахував штраф відповідно до п.4 договору позики.

Судова колегія не може погодитися з розрахунками позивача.

Як установлено судом, вироком Джержинського районного суду міста Харкова від 25 вересня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190 КК України та ч.2 ст.355 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року цей вирок скасовано в частині засудження ОСОБА_3 за шахрайство відносно ТОВ «Валтар-Агро», та змінено в частині призначення ОСОБА_3 покарання. В іншій частині цей вирок залишено без змін.

Вироком ОСОБА_3 та ОСОБА_6 визнано винними у заволодінні обєктами власності, що мали значну вартість (серед яких квартира АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки), шляхом обману та зловживання довірою.

За змістом вироку ОСОБА_3 розробив злочинну схему, згідно якої підшукувалися особи, які мали обєкти власності великої вартості та бажали отримати готівку в позику.

Після цього, ОСОБА_3 за допомогою своїх довірених осіб, заздалегідь маючи намір на заволодіння об'єктами власності, переконував вищезгаданих підшуканих громадян у вигідності отримання позики під заставу об'єктів власності саме у нього, а коли останні, не здогадуючись про злочинні наміри ОСОБА_3, погоджувалися на його пропозицію, пропонував майбутнім позичальникам оформити їх правовідносини шляхом укладення договору позики, а так само договору іпотеки, при цьому, насправді, маючи намір шляхом приховування кількості і змісту підписуваних документів, в момент їх нотаріального оформлення отримати документ, який би надавав йому можливість розпоряджатися об'єктом іпотеки без необхідності отримання згоди іпотекодателя.

Таким чином, створювалися умови, які дозволяли ОСОБА_3 розпоряджатися об'єктами іпотеки, вартість яких значно перевищувала розмір позики, в будь-який зручний для нього момент, незалежно від дотримання або не дотримання позичальниками своїх зобов'язань перед ним.

Вироком встановлено факт заволодіння ОСОБА_3 спірною квартирою відповідачів, шляхом реалізації розробленої співучасниками злочинної схеми.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнані потерпілими по кримінальній справі.

Серед іншого вироком також встановлено, що ОСОБА_2, не здогадуючись про злочинний намір ОСОБА_3 заволодіти квартирою, «виконуючи умови договору позики від 21 жовтня 2008 року, з листопада 2008 року почала сплачувати останньому гроші в рахунок погашення заборгованості, виплативши до листопада 2009 року гроші на загальну суму 24500 доларів США».

Потерпіла у кримінальному провадженні ОСОБА_2 заявляла, що у період з листопада 2008 року по листопад 2009 року, вона виплатила ОСОБА_3 борг в сумі 24500 доларів США, при цьому більшість фактів передачі грошей не фіксувалися розписками, оскільки ОСОБА_3 відмовлявся писати їй розписки, мотивуючи це закінченням терміну договору; надалі, він став ухиляться від зустрічі з нею; всі розписки, які вона отримувала від ОСОБА_3 залишилися в квартирі, з якої її виселили ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у серпні 2010 року.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

За таких обставин, судова колегія вважає, що вироком встановлений факт сплати ОСОБА_2 грошових коштів розмірі 24500 доларів США за договором позики від 21 жовтня 2008 року, і вирок суду в цій частині має преюдиційне значення для вирішення даного цивільного спору.

Доводи представника позивача стосовно того, що відповідно до приписів ч.4 ст.61 ЦПК України вирок суду не є належним доказом на підтвердження факту часткового виконання зобовязань відповідачів за договором позики є помилковими, оскільки за змістом вироку однією із складових частин обєктивної сторони інкримінованого ОСОБА_3 злочину (ч.4 ст.190 КК України) є дії останнього, спрямовані на приховування фактів виконання позичальниками договірних зобовязань, з метою заволодіння предметом іпотеки злочинним шляхом.

Як зазначено вище, вироком встановлено, що ОСОБА_2 повертала ОСОБА_3 кошти на виконання договору позики до листопада 2009 року, отже гроші повертались з порушенням встановленого договором позики строку, що могло бути підставою для застосування до позичальників штрафних санкцій.

Разом з тим, враховуючи, що позивачем заперечується факт отримання ним від ОСОБА_2 24500 доларів США, інші письмові докази, які б давали можливість визначити дійсний розмір заборгованості за договором позики відсутні, суд позбавлений можливості самостійно визначити суму заборгованості за договором.

Оскільки розмір заборгованості за договором позики ОСОБА_3 не доведений, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути задоволені.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, судова колегія відмовляє і у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки та зняття їх з реєстраційного обліку, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1-3 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2012 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді