Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 314/3798/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Надворна О.С.
Провадження № 22-ц/778/4901/16 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 12.08.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZPС0GA, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 83 406,25 грн. строком до 12.08.2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами по справі 12.08.2008 року було укладено договір іпотеки. Згідно з цим договором ОСОБА_4 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме, житловий будинок загальною площею 40 кв.м, житловою площею 28,30 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить третій особі ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору дарування.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, проте, ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором не виконав. У зв'язку з чим, Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок АДРЕСА_1), і рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15.10.2015 року звернуто стягнення на вказаний житловий будинок в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором № ZPС0GA.

Банк зазначає, що після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити будинок протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо ж мешканці не звільняють житловий будинок добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виселити ОСОБА_3, який зареєстрований та/або проживає у житловому будинку (предмет іпотеки), який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.08.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZPС0GA, за умовами якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 88 437,50 грн. на строк з 12.08.2008р. по 12.08.2013 року включно (а.с. 6-8, 9-10).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 12.08.2008 року було укладено іпотечний договір житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_4 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме, жилий будинок загальною площею 40,00 кв.м, житловою площею 28,30 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-13, 47-49).

Житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку від 05.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенко Г.О., зареєстровано в реєстрі за № 3017 (а.с. 50).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15.10.2015 року по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання іпотечного договору недійсним, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № ZPC0GA000000083 від 12.08.2008 року станом на 30.09.2014 року у розмірі 479 115,67 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 85 453 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 60 729,66 грн., заборгованості по комісії за користуванням кредитом - 12 414,34 грн., та 297 465,54 грн., яка складається з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, штрафів 250 грн. (фіксована частина) та 22 803,13 грн. (процентна складова), звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 40,00 кв.м, житловою площею 28,30 кв.м, який зареєстрований за ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору дарування № 3017 від 05.10.2007 року.

Застосовано процедуру продажу предмета іпотеки, передбачену ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення ПАТ КБ «Приватбанк» договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації 121 250 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати у вигляді судового збору 3 654 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено (а.с. 14-16, 56-58). Рішення набрало законної сили 27.10.2015р.

Додатковим рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання іпотечного договору недійсним, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору № ZPC0GA000000083 від 12.08.2008 року відмовлено (а.с. 59).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892 цс15, від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1468цс15.

Отже, установивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеного будинку без надання йому іншого постійного житла. Судом правильно застосована частина друга статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Посилання у скарзі на те, що відповідач на день укладання іпотечного договору був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2, та вселився в будинок після укладення зазначеного договору та без отримання на вселення відповідної згоди ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателя, а тому відповідач не є суб'єктом ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Як вбачається з копії акту обстеження житлово-побутових умов заявника ОСОБА_3 від 19.03.2013р., у будинку АДРЕСА_1, мешкають:

- ОСОБА_6, бабуся, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає в даному будинку з 1978р.;

- ОСОБА_4, дружина, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає в даному будинку з 2007р.;

- ОСОБА_3, чоловік, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає в даному будинку з 2007р.;

- ОСОБА_7, дочка, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкає в даному будинку з 2007р.;

- ОСОБА_8, дочка, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешкає в даному будинку з 2007р. (а.с. 54).

З копії акту обстеження житлово-побутових умов заявника ОСОБА_3 від 17.08.2016р. видно, що у будинку АДРЕСА_1, мешкають:

- ОСОБА_6, бабуся, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає в даному будинку з 1978р.;

- ОСОБА_4, дружина, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає в даному будинку з 2007р.;

- ОСОБА_3, чоловік, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає в даному будинку з 2007р.;

- ОСОБА_7, дочка, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкає в даному будинку з 2007р.;

- ОСОБА_8, дочка, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешкає в даному будинку з 2007р. (а.с. 55).

Отже, відповідач мешкає в будинку, що є предметом іпотеки, з 2007р., відповідно, на час укладення 12.08.2008 року іпотечного договору житлового будинку ОСОБА_3 вже мешкав у вказаному будинку.

Доводи скарги про те, що згідно додатку № 1 до кредитного договору № ZPС0GA від 12.08.2008 року ОСОБА_3 отримав кредит на споживчі цілі, мета кредиту - купівля житла, правильність висновків суду не спростовують, оскільки в іпотеку було передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку від 05.10.2007 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у ОСОБА_4 наявне інше нерухоме майно, та суд не розглянув можливість надання відповідачу, як місця постійного проживання, цього майна, або можливість надання відповідачу житла у гуртожитку (без зазначення будь-яких даних) ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими Банк обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається Банк в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, правовим позиціям Верховного Суду України, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, у разі відмови Банку у задоволенні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача судових витрат у вигляді судового збору, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: