У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу належить житловий будинок АДРЕСА_2 У будинку за її згодою зареєстрована колишня невістка ОСОБА_4, яка у травні 2012 року разом з дитиною добровільно виселилась з будинку, вивезла усе належне їй та дитині майно, добровільно змінила місце свого проживання і з того часу в будинку не проживає, а постійно проживає в м. Арциз Одеської області. Добровільно знятися з реєстраційного обліку в будинку відповідач не бажає. Реєстрація відповідача в жилому будинку порушує її право користування та розпоряджання цим майном.

З наведених підстав позивач просила визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщення в будинку та примусово зняти її з реєстраційного обліку в будинку.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на поважність причин не проживання в належному позивачу жилому будинку, оскільки працює моряком та перебуває у довготривалих відрядженнях за кордоном, просила вселити її з донькою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, в належний ОСОБА_3 жилий будинок.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 7 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в належнному на праві власності ОСОБА_3 жилому будинку АДРЕСА_2

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що з травня 2012 року відповідач постійно разом з дитиною проживає у квартирі АДРЕСА_1 і з цього часу не намагався вселитись до належного позивачу житлового будинку. Відсутні докази, що позивач чинила перешкоди у такому вселенні, а реєстрація відповідача має наслідком додаткові витрати на утримання будинку.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають

Судами установлено, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу на праві власності належить жилий будинок АДРЕСА_2. Відповідач 5 вересня 2009 року зареєструвала шлюб з сином позивача ОСОБА_7, про що свідчить свідоцтво про шлюб. Відповідно до будинкової книги ОСОБА_4 зареєстрована в належному позивачу будинку 7 грудня 2009 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_7 та ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_2. 28 серпня 2012 року ОСОБА_4 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу, зазначивши своє місце проживання - квартира АДРЕСА_1, а також зазначила, що спільне проживання з ОСОБА_7 припинено у травні 2012 року, дитина проживає з нею.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 1 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розірвано, дитина залишена на вихованні у ОСОБА_4

Оскільки з травня 2012 року відповідач постійно разом з дитиною проживає у квартирі АДРЕСА_1 і з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно слідує, що відповідач є співвласником житлового будинку за цією адресою, тому суди дійшли висновку, що наявні підстави для виселення відповідача з житлового будинку.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями) (далі - постанова Пленуму) роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Враховуючи положення ст. 405 ЦК України та роз'яснення п. 10 постанови Пленуму, зазначені вище обставини, якими відповідач обґрунтовує поважність свого не проживання у спірному будинку мають бути належним чином перевірені та оцінені судом, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.XI.50).

Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися найманим приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Судами не було досліджено поважності причин відсутності ОСОБА_4 у житловому будинку, оскільки відповідач працює моряком, має посвідчення моряка, режим роботи постійно пов'язаний з перебуванням за межами постійного місця проживання. Крім того, у рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 1 жовтня 2012 року про розірвання шлюбу зазначено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 залишається на вихованні ОСОБА_4 Отже у рішенні суду відсутнє визначення певної адреси проживання малолітньої дитини, а висновок про постійне проживання дитини у квартирі АДРЕСА_1, є передчасним. Суди не звернули уваги на те, що дитина проживає за цією адресою з батьками ОСОБА_4 тимчасово на час відряджень відповідача, з урахуванням характеру та специфіки її роботи.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув та не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, у порушення ст. 303 ЦПК України на вказане уваги не звернув і апеляційний суд.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта