У Х В А Л А

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договорами позики, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів позики неукладеними та боргової розписки недійсною,

в с т а н о в и л а :

Залізничний районний суд м. Львова рішенням від 5 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнив: стягнув солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 борг − 1 млн 039 тис. 045 грн 80 коп., що за офіційним курсом НБУ становив 49 000 доларів США; стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 борг − 407 тис. 136 грн, що за офіційним курсом НБУ становив 19 200 доларів США; відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5; а також вирішив питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд Львівської області рішенням від 8 лютого 2016 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 5 жовтня 2015 року скасував і ухвалив нове рішення, яким відмовив в задоволенні позову ОСОБА_6, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без зміни.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнила, рішення Апеляційного суду Львівської області від 8 лютого 2016 року скасувала, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 5 жовтня 2015 року залишила без змін.

У липні 2016 року до Верховного Суду України звернулись ОСОБА_4, ОСОБА_5 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року з підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 8, 256, 257, 264, 545, 1046, 1047, 1049, ч.1 статті 1051 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для підтвердження своїх вимог заявники послались на ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року.

Перевіривши доводи заявників, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Постановляючи ухвалу від 11 травня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості установив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не виконали зобов'язань з повернення позичених у ОСОБА_6 коштів згідно з договором позики та боргової розписки; перебіг позовної давності перерваний вчиненням боржниками дій щодо часткового погашення боргу, у тому числі у 2012 році, що підтверджується відповідними розписками позикодавця; оскільки ОСОБА_6 звернувся до суду у 2014 році, правові підстави для відмови у задоволенні первісного позову зі спливом строку позовної давності відсутні. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено з підстав того, що відповідачами не надано належних доказів про безгрошовість спірних договорів; розписка та договір позики підписані боржниками і не містять умов, що кошти мають бути переданні після укладання; відповідачами не зазначені норми матеріального права, які б підтверджували правові підстави визнання боргової розписки недійсною.

Наданою для порівняння ухвалою від 1 червня 2016 року суд касаційної інстанції залишив без змін рішення апеляційної суду, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики з підстав пропуску позикодавцем строку позовної давності, а також відсутності належних та допустимих доказів переривання строку позовної давності; покази свідків відхилено, як неналежні докази на підтвердження обставин одержання грошей позикодавцем від позичальника.

Зазначене судове рішення, надане заявниками для порівняння та судове рішення, про перегляд якого подано заяву, постановлені у справах з різними фактичними обставинами, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договорами позики, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів позики неукладеними та боргової розписки недійсною за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І.Охрімчук

А.Г.Ярема