Справа № 473/1248/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"12" грудня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Вуїва О.В., при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Вознесенська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що 13 січня 1999 року померла його бабуся ОСОБА_5.

Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську.

Позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в передбачений законом строк у володіння спадковим майном. Окремої заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори останній не подавав, спадщину до 2015 року не оформляв.

07 листопада 2013 року помер батько позивача ОСОБА_6.

ОСОБА_1, подавши заяву про прийняття спадщини після смерті батька, дізнався, що останній, як спадкоємець першої черги за законом, прийняв та одноосібно оформив спадщину після смерті ОСОБА_5

28 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після смерті бабусі, а саме житлового будинку №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську. Проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 листопада 2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадщина перейшла у власність іншого спадкоємця батька позивача, який 25 листопада 2000 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом.

ОСОБА_1, вказуючи на те, що оскаржуване свідоцтво видане з порушенням вимог закону та його прав, як спадкоємця за заповітом, просив про його скасування в судовому порядку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказуючи на те, що позивачем не доведено належними та переконливими доказами факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_5 Також подали суду заяву про застосування позовної давності, вказуючи на те, що позивачем без поважних причин пропущено строк на звернення до суду з позовом про скасування оскаржуваного свідоцтва.

Представник третьої особи без самостійних вимог Першої Вознесенської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, проте направив на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі.

Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим розглядати справу без особиситої участі представника третьої особи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали інвентарної справи житлового будинку №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що 13 січня 1999 року померла бабуся сторін по справі ОСОБА_5.

Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську.

Позивач, як спадкоємець за заповітом, після смерті ОСОБА_5, а саме навесні 1999 року вселився та почав проживати в спадковому будинку, обслуговувати його, тобто в передбачений законом шестимісячний строк фактичного вступив у володіння спадковим майном. Окремої заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори останній не подавав, спадщину до 2015 року не оформляв. Вказані обставини визнавалися сторонами під час судового розгляду, зокрема й відповідачкою по справі та підтвердилися показаннями свідка ОСОБА_7, а також письмовими доказами (а.с. 21-24, 37).

Водночас спадщина після смерті ОСОБА_5 в передбачений законом шестимісячний строк була прийнята сином спадкодавця та батьком сторін по справі - ОСОБА_6, як спадкоємцем першої черги за законом.

25 листопада 2000 року ОСОБА_6 звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу отримання правовстановлюючого документа на спадкове майно та в цей же день отримав свідоцтво про право на спадщину - житловий будинок №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську.

07 листопада 2013 року ОСОБА_6 помер.

Сторони прийняли спадщину після смерті батька.

28 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після смерті бабусі, а саме житлового будинку №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську. Проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 листопада 2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадщина перейшла у власність іншого спадкоємця ОСОБА_6, який 25 листопада 2000 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом.

Позивач просить скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 листопада 2000 року, оскільки вважає, що оскаржуване свідоцтво видане з порушенням вимог закону та його прав.

Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, їх представників, суд виходить з наступного.

Згідно п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася та прийнята спадкоємцями до 01 січня 2004 року, а тому питання щодо порядку спадкування та кола спадкоємців регулюються нормами Цивільного кодексу України 1963 року.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК України 1963 року).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За загальним правилом до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та які не припинилися з його смертю.

З положень ст. 548 ЦК України 1963 року вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК України 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном.

Згідно ст.ст. 560, 561 ЦК України 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом (ст. 562 ЦК України 1963 року).

Позивач довів своє право на спадкування та на спадщину, при цьому заявив вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину, видане на ім'я іншого спадкоємця.

Проте належним, передбаченим законом способом захисту порушеного права спадкоємця є визнання свідоцтва частково або в повному обсязі недійсним.

При цьому 30 березня 2016 року звернувшись до суду з позовом про скасування свідоцтва від 25 листопада 2000 року, ОСОБА_1 пропустив передбачений законом строк позовної давності.

Стороною відповідача подано суду заяву про застосування позовної давності.

Згідно п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ст. 71 ЦК України 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК України 1963 року).

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК України 1963 року).

Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 76 ЦК України 1963 року).

Позивач свої вимоги мотивував тим, що про наявність оскаржуваного свідоцтва він дізнався лише після смерті батька, тобто після 07 листопада 2013 року.

Проте такі доводи не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема:

?поясненнями позивача ОСОБА_1, який вказував, що протягом всього життя він підтримував з батьком сталі, добрі стосунки, піклувався про нього, доглядав його в останні роки його життя, після смерті батька поховав його власними силами;

-показаннями свідка ОСОБА_8, який підтвердив факт наявності у 2010-2011 роках в ОСОБА_1 інформації про оформлення його батьком спадщини після смерті ОСОБА_5;

-письмовими поясненнями ОСОБА_9 в сукупності з іншими письмовими доказами, в тому числі наданими стороною позивача (а.с. 23-32, 136) з яких слідує, що в 2005 році ОСОБА_6 з метою проведення газу передав ОСОБА_1 технічну та іншу документацію на успадкований житловий будинок, в тому числі й технічний паспорт від 06 грудня 2000 року в якому власником цього майна було зазначено ОСОБА_6;

-письмовими матеріалами цивільної (а.с. 83, 94) та інвентарної (а.с. 35, 37, 41-42) справ з яких вбачається, що в 2000 році ОСОБА_1 приймав безпосередню участь в оформленні ОСОБА_6 спадщини після смерті ОСОБА_5, зокрема звертався за отриманням та отримав довідку на спадщину, яка в подальшому була використання його батьком для посвідчення своїх спадкових прав, тобто позивач знав про оформлення батьком спадщини.

Таким чином обставини справи свідчать про те, що позивач був обізнаний про оформлення батьком усієї спадщини безпосередньо після її оформлення, своїх заперечень проти цього не висловлював.

Встановлене свідчить про те, що спадкоємці ОСОБА_5 добровільно провели поділ спадкового майна, а спір між сторонами виник лише після заявлення ОСОБА_3 своїх прав на частку майна після смерті батька.

Позивач в судовому засіданні не клопотав про поновлення йому строку на звернення з позовом до суду, а суд не знайшов підстав для цього.

За встановлених обставин в задоволенні позову слід відмовити.

В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Вознесенська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В.Вуїв