Провадження №2/201/2470/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

19 грудня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря Гоц Г.Ю., за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідачів - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення солідарно матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь 1 784,98 грн. матеріальної шкоди та 500 000,00 грн. моральної шкоди (з урахуванням уточнених вимог).

В обґрунтування позову зазначив, що він став жертвою психологічного тиску, переслідувань, агресії, образ, залякувань, погроз сексуального і інтимного характеру та інших протиправних дій з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, внаслідок який він зазнав моральних страждань, які виразились у сильних душевних хвилюваннях, страхах. Розцінює дії відповідачів як замах на його життя і здоров'я, якому нанесено непоправну шкоду. Вважає, що кінцевою метою відповідачів є вчинення розправи з ним, позбавлення його життя у зв'язку з громадською діяльністю та наданням правозахисної допомоги.

Як зазначає позивач, відповідачі довели його до того, що він через пережитий стрес став відчувати сильний фізичний біль у правій руці, якою зараз майже нічого не може робити. Його здоров'я після цих жахливих подій дуже похитнулося, він майже не відчуває ліву ногу і тепер ледве пересувається по дому. В нього безсоння, погіршився зір, підвищився артеріальний тиск та цукор в крові, він втратив працездатність.

Саме після цих йому стало зле, він відчув гостру біль в серці, потемніння в очах, після чого почав втрачати свідомість.

Згідно висновків лікарів за станом здоров'я позивач потребує постійного прийому медичних препаратів, ретельного догляду та лікування у терапевта, невропатолога, ендокринолога. Йому доводиться купувати дорогі ліки, заспокійливі засоби, на підтвердження чого надав копії фіскальних чеків.

Як зазначає ОСОБА_1, він був направлений на лікування до Інституту кардіології ім. М.Д. Стражеска у м. Київ. Мінімальна вартість курсу лікування складає: 667,95 грн. Крім того, він потребує санаторно-курортного лікування або оздоровлення в санаторіях-профілакторіях. Грошей на це він не має, оскільки є пенсіонером, тому дозволити собі повний щомісячний курс лікування не може, і через це загострюється його стан здоров'я.

Суму відшкодування матеріальної шкоди позивач повязує із витратами на придбання лікарських засобів на суму 1 784,98 грн. Спричинену йому моральну шкоду оцінює у 500 000,00 грн.

Враховуючи викладене, просить позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з урахування їх уточнень, просив суд їх задовольнити, згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи.

Представник відповідачів в судовому засіданні та поданих до суду письмових запереченнях проти задоволення позову заперечував, зазначивши, у письмових запереченнях, що позовні вимоги є необґрунтованими. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається в позові. Згідно документів, доданих до позовної заяви, ОСОБА_1 хворіє протягом тривалого часу, неодноразово лікувався амбулаторно та стаціонарно. Хворіє на гіпертонічну хворобу, стенокардію, атеросклероз, цукровий діабет. У серпні 2015 року переніс інфаркт мозку, у звязку з чим має правосторонній геміпарез та координаторну недостатність. Постійно приймає препарати, що знижують артеріальний тиск, рівень цукру (глюкози) у крові, рівень холестерину, антиагреганти та антикоагулянти. Згідно висновку медико-соціальної експертної комісії потребує лікування у терапевта, невропатолога, ендокринолога. Наявні захворювання є невиліковними, у звязку з чим інвалідність ОСОБА_1 встановлена безстроково.

Згідно додатків до позовної заяви, обставини спричинення матеріальної шкоди позивач обґрунтовує лише долученням копій фіскальних чеків на придбання ліків. Натомість до матеріалів позовної заяви не додано жодного документа, який би підтверджував те, що необхідність придбання зазначених у фіскальних чеках лікарських засобів, була викликана саме протиправною поведінкою відповідачів, а не низкою хронічних захворювань, якими хворіє позивач.

Крім того, до позовної заяви додано фіскальні чеки, які або взагалі не належать до періоду листопада 2015 липня 2016 року (як наприклад чек від 09.09.2015 ТОВ «Дніпрофарма») або ставлять під сумнів сам факт придбання зазначених препаратів позивачем (чеки аптеки №12 ТОВ «Дніпрофарма», розташованою по вул. Центральна, 2/4 м. Дніпропетровськ від 20.01.16 з часом придбання 17:12; 17:18 та 17:25 годин, а також від 26.01.16 з часом придбання 17:36; 17:48 та 17:51 годин). Відтак вказані фіскальні документи заслуговують критичного ставлення з позиції належності та допустимості доказів.

В частині підтвердження обставин заподіяння позивачу моральної шкоди, вони також є недоведеними.

Так, згідно з постановою №4 від 31.03.1995 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З позовної заяви випливає, що позивач зазнав моральної шкоди, яка виразилася в сильних душевних переживаннях, страхах.

Позивачем обґрунтовує заподіяння моральної шкоди виключно словами, що містяться в позові та посиланнями на звернення до правоохоронних органів. В той же час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди та відповідно розміру її компенсації в сумі 500 000,00 грн.

Що стосується обставин звернення позивача до правоохоронних органів із заявами про нібито, протиправних дій відповідачів, то відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину - доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічні положення містяться і в п. 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також в Рішеннях Європейського суду з прав людини (по справі Minelli v. Switzerland; Barbera, MessegueetJabardo v. Spain та багатьох інших).

Відповідно ж до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

За ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду предявити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до чинного кримінально-процесуального законодавства однією із форм закінчення досудового розслідування за заявами ОСОБА_1 є закриття кримінального провадження, а згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до Постанови №6 від 27.03.1992 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»: шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними,

між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Аналогічні положення містяться і в Постанові №4 від 31.03.1995 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»: відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювачата вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши в судовому засіданні сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до Постанови №6 від 27.03.92 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»: шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними,

між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Аналогічні положення містяться і в Постанові №4 від 31.03.95 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»: відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювачата вини останнього в її заподіянні.

Згідно із п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно документів, доданих до позовної заяви, ОСОБА_1 протягом тривалого часу лікувався амбулаторно та в стаціонарі. Хворіє на гіпертонічну хворобу, стенокардію, атеросклероз, цукровий діабет. У серпні 2015 року переніс інфаркт мозку, у звязку з чим має правосторонній геміпарез та координаторну недостатність.

Як видно із медичних документів, виписок, позивачу прописані ліки - препарати, що знижують артеріальний тиск, рівень цукру (глюкози) у крові, рівень холестерину, антиагреганти та антикоагулянти.

Згідно висновку медико-соціальної експертної комісії, ОСОБА_1 потребує лікування у терапевта, невропатолога, ендокринолога. Наявні захворювання є невиліковними, у звязку з чим інвалідність ОСОБА_1 встановлена безстроково (а.с. 18 27, 52 53, 79).

Згідно із довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 27.10.2015, ОСОБА_1 з 30.09.2015 має другу групу інвалідності за загальним захворюванням, яка встановлена останньому безстроково (а.с. 7).

Позивачем на підтвердження своєї правової позиції було надано суду витяги з ЄРДР, відповідно до яких, що за його заявами були внесенні дані до ЄРДР про кримінальне правопорушення та розпочато досудове слідство відносно гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 355 КК України та відносно гр. ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 296 КК України (а.с. 8 16).

Позивач в судовому засіданні пояснив суду, що дані кримінальні провадження станом на момент розгляду справи судом закриті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно ст. 212 ЦПК України за загальними приписами оцінювання доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов про стягнення солідарно матеріальної та моральної шкоди не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково.

Приймаючи таке рішення суд виходив з наступного.

За вимогами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

У п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної чи юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією і негативними наслідками.

Так, позивач на підтвердження завданої йому матеріальної шкоди посилається на те, що протиправними діями відповідачів, які підпадають під кваліфікацію кримінально правопорушень за ч. 1 ст. 355 КК України та ч. 1 ст. 296 КК України, було завдано шкоду його здоровю, відновлення якого потребувало та потребує лікування.

Як видно з медичних висновків, позивач має хронічні захворювання, за якими йому присвоєно другу групу інвалідності безстроково, що свідчить про тривалість таких захворювань та їх невиліковність.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вказував позивач у позові, він став жертвою переслідувань, погроз та інших протиправних дій з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які він розцінює як замах на його життя і здоров'я. Вважає, що своїми діями відповідачі довели його до стресу, через який він став відчувати біль у правій руці, не відчуває ліву ногу, у нього безсоння, погіршився зір, підвищився артеріальний тиск та цукор в крові, він втратив працездатність.

В судовому засіданні позивач пояснив, що дані дії виразилися у телефонних дзвінках. Проте позивач не надав доказів таких телефонних дзвінків, не зазначив які інші протиправні дії щодо нього вчинялися, не довів існування причинного зв'язку між цими діями та його станом здоровя, і яким чином воно погіршилося саме внаслідок цих дій. Кримінальні провадження за його заявами відносно відповідачів закриті, отже на даний час відсутні будь-які дані, які вказували б на протиправність дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинених стосовно ОСОБА_1

Відтак суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду доказів винної поведінки та причинного зв'язку між протиправною дією і негативними наслідками.

За викладеного, суд не може прийняти позицію позивача про завдання відповідачами йому матеріальної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди є похідним від встановлення протиправної поведінки, що мала місце з вини відповідачів. Втім остання судом встановлена не була, що зумовлює відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди із відповідачів.

Судові витрати у відповідності до ст. 88 ЦПК України відносяться на рахунок держави, оскільки позивачу відмовлено у позові, але останній звільнений від сплати судового збору як інвалід другої групи на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 259 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення солідарно матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені судовому засіданні 19 грудня 2016 року. Рішення у повному обсязі складено 23 грудня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Наумова