Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання недійсними умов договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року,-

вс т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання недійсними пунктів 7.1 та 7.2 укладеного між нею та АТ «Брокбізнесбанк» кредитного договору №212 І-71 від 03 квітня 2008 року.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що між нею та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно з яким вона отримала в кредит суму в розмірі 117 279 доларів США для придбання нерухомого майна (для споживчих цілей) під 13,5% річних.

Позивач, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», вказує, що пунктами 7.1 та 7.2 договору передбачена непропорційно велика порівняно з величиною вартості кредиту (процентів за його користування) відповідальність позичальника за неналежне виконання ним своїх зобов'язань за кредитним договором та, у зв'язку із викладеним, просить їх визнати недійсними.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 03 квітня 2008 року між позивачкою та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», теперішня назва - ПАТ «Брокбізнесбанк», був укладений кредитний договір №212 І-71, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала в кредит у сумі 117 279 доларів США строком до 02 квітня 2017 року. Згідно з п.1.1 вказаного договору сторони погодили, що процентна ставка за користування кредитними коштами складає 13,5% річних.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Так, згідно п. «д» ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на день укладення договору) орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту включає в себе перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням.

Таким чином, до вартості кредиту слід відносити не лише проценти, які сплачуються споживачем за отриманий кредит, а і комісію та саме тіло кредиту, яке також підлягає поверненню позичальником.

Відповідно до п.7.1 та п.7.2 договору неустойка у вигляді штрафу або пені нараховується не лише на несплачені позичальником проценти за користування кредитом, а і на несплачену вчасно частину тіла кредиту та комісію.

Пунктом 7.1 кредитного договору встановлюється неустойка за прострочення погашення тіла кредиту, процентів за користування ним та комісії в розмірі подвійної процентної ставки, що визначена в п.1.1 Договору від суми простроченої заборгованості за кожен день такого прострочення. Таким чином, ставка пені дорівнює 27% річних (а не поденних), і нараховується на суму простроченої заборгованості згідно з фактичною кількістю календарних днів прострочення.

Пункт 7.2 договору визначає право банку нараховувати позичальнику неустойку (штраф) в розмірі 5% від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником п. 4.2.6. договору за кожен факт порушення (страхування предмету іпотеки).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що пункти 7.1 та 7.2 кредитного договору не містять в собі несправедливих умов для споживача, передбачених п.5 ч. 3 ст.18 «Про захист прав споживачів».

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судівне спростовують, а фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова