У Х В А Л А

13 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Херсонської області від 16 березня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди,

встановила:

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 завдану матеріальну шкоду у розмірі 60 787 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 16 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 листопада 2015 року в частині часткового задоволення позовних вимог стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди у розмірі 60 787 грн. скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів касаційної та апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 60 ЦПК України та статті 1166 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що кримінальне провадження за фактом викрадення автомобіля позивача знаходиться на стадії досудового розслідування і відповідач у цій справі виступає у процесуальному статусі свідка, доказів на підтвердження заподіяння матеріальної шкоди саме відповідачем не надано.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 23 грудня 2009 року суд, будучи касаційною інстанцією, погодився з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, оскільки шкода позивачу завдана винними діями ОСОБА_4, який є власником джерела підвищеної небезпеки.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2016 року, суд касаційної інстанції, виходив із того, що позивачем надано докази які підтверджують наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та матеріальною шкодою, в той час як відповідач на спростування цих доказів не надав жодного доказу, хоча відсутність своєї вини відповідно до вимог частини другої статті 1166 ЦК України має доводити саме заподіювач шкоди.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2015 року, суд касаційної інстанції, виходив із доведеності позовних вимог щодо відшкодування майнової та моральної шкоди належними та допустимими доказами, зокрема, береться до уваги висновок експертизи наданий стороною, як письмовий доказ.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 3 грудня 2014 року, суд виходив із того, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Херсонської області від 16 березня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко