08.09.2016 Справа № 363/5469/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Баличевої М.Б.,

секретаря Кашоїди М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту належності майна, визнання права власності, скасування свідоцтва про право власності від 23.06.1960 року та 30.06.1960 року, скасування ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 18.11.1998 року по справі № 5/2-356-1998р,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту належності майна, визнання права власності, скасування свідоцтва про право власності від 23.06.1960 року та 30.06.1960 року, скасування ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 18.11.1998 року по справі № 5/2-356-1998р. Позовні вимоги мотивовані тим, що на протязі значного часу позивач користується житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений будинок належав на праві власності її матері ОСОБА_3 Бабуся позивача ОСОБА_4 була власником всього будинку, розташованого за вищезазначеною адресою та на день її смерті матір позивача постійно мешкала у будинку. Нотаріально у встановлені законом строки спадок не оформили, проте і заяви про відмову від спадщини не подавали. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача. На день її смерті позивач не оформила в повному об'ємі в нотаріальному порядку прийняття спадщини на зазначений будинок. Протоколом засідання виконавчого комітету Димерської селищної ради від 24.12.1954 року за № 24 було вирішено з'єднати господарство матері та бабусі позивача, тому що вони вели спільне господарство та мешкали в одній сім'ї. Протоколом загальних зборів колгоспників Димерського колгоспу ім. ХV річчя Жовтневої революції від 30.03.1955 року, за постановою сесії Димерської селищної ради від 27.12.1954 року та затвердженого рішенням виконкому районної ради Депутатів трудящих від 27.12.1954 року, ухвалили господарство бабусі позивача ОСОБА_4 похилого віку 1887 року народження з площею присадибної ділянки 0,33 га об'єднано з господарством матері позивача ОСОБА_3, яка являлась членом колгоспу і працювала в колгоспі, користувалась присадибною ділянкою 0, 25 га та проживала у власному будинку з матір'ю, вели спільне господарство. Встановили розмір присадибної ділянки 0, 33 га - площу її матері ОСОБА_4 та включив в колгоспний фонд 0,25 га присадибної землі. За даними Департаменту містобудування та архітектури Київської ОДА розмір земельної ділянки, що належав матері позивача ОСОБА_3 та на якому знаходиться будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, Київської області має підтвердження викопіюванням топографічного плану М 1:5000 смт. Димер Вишгородського району Київської області станом на 1975 рік. Відповідно до заповіту ОСОБА_3 від 29.06.1979 року все майно і все що належало ОСОБА_3 були заповідані позивачу - ОСОБА_1 За даними будинкової книги станом на 12.12.1959 року у будинку були зареєстровані: ОСОБА_4 - домогосподарка та ОСОБА_3 - колгоспниця. Відповідно до даних, наданих Київським обласним нотаріальним архівом від 18.02.2015 року за № 205/01-17 та додатку до відповіді - довідки - характеристики виданої Київським міжміським бюро технічної інвентаризації вказано, що документом на підставі якого підтверджується право власності 1/3 будинку ОСОБА_3 є свідоцтво, видане на підставі рішення Димерської селищної ради № 16 від 30.07.1960 року; документом на підставі якого підтверджується право власності 2/3 будинку ОСОБА_6 є свідоцтво, видане на підставі рішення Димерської селищної ради № 15 від 23.06.1960 року. Відповідно до відповіді Державного архіву Київської області від 24.09.2015 року за № 01-43/1477 щодо протоколів Димерської селищної ради за 1960 рік, в якому повідомляється, що зберігаються протоколи № 15 та 16 за іншою датою. Державний архів Київської області надав копію протоколу засідання Виконавчого комітету Димерської селищної ради депутатів трудящих від 18.06.1960 року № 21 в частині встановлення права особистої власності на домоволодіння ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та проінформував, що в протоколах відсутні відомості щодо підтвердження права власності на будинок ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Будь -які інші документи, що підтверджують право власності зазначених громадян до Державного архіву не надходили. Позивач також зазначила, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року і була жива на момент рішення Виконавчого комітету Димерської селищної ради депутатів трудящих про розподіл права власності будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, Київської області. Відмову від права володіння будинком не надавала, про що свідчать дані Державного архіву Київської області. ОСОБА_3 також відмову від права володіння частиною будинку за вищевказаною адресою не надавала. Після смерті ОСОБА_3 матері позивача відкрилася спадщина, яка складалася зокрема, із 1/3 частини домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1, Київської області. У період часу з 24.12.1954 по 30.06.1960 року заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців ОСОБА_4 не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтво право на спадщину не видавалось. У зв'язку з цим позивач вважає, що свідоцтво від 30.06.1960 року та від 23.06.1960 року є незаконними. Про існування вказаних документів позивачу стало відомо після звернення до Державного архіву Київської області 24.09.2015 року, у зв'язку з чим вона не мала реалізувати право на захист, внаслідок відсутності інформації, що стала їй відома після отримання документів з архіву. На підставі викладеного позивач змушена звернутись до суду з зазначеним позовом.

У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала у повному обсязі, просила її задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву та пояснила, що 1/3 частина будинку належить їй на підставі договору дарування від 22.08.2003 року. Про існування частки будинку на момент звернення до суду знали, але не знали на підставі чого.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково в частині встановлення факту того, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року була матір'ю ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Частину інших позовних вимог він не визнає, оскільки по - перше сплинув строк позовної давності, а по - друге 1/3 частина будинку належить дочці позивача ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 22.08.2003 року, а 2/3 частини будинку належить йому. Також пояснив, що він є сином брата матері позивача ОСОБА_6, який помер 1996 році, а позивач є його двоюрідною сестрою. Також зазначив, що у позивача відсутні належні докази для звернення до суду з даним позовом. Просив суд відмовити в цій частині позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження виданого 19.03.1957 року с. Димер Київської області народилась ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 124).

Відповідно до відповіді Державного архіву Київської області Київської обласної державної адміністрації від 12.05.2016 року за № 01-43/631 видно, що актові записи про народження громадян міста Димер Вишгородського району Київської області за 1937 рік на зберігання до Державного архіву Київської області не передавалися (а.с. 87).

Відповідно до відповіді Центрального державного історичного архіву України м. Києва від 18.05.2016 року за № 02-1252 повідомлено, що при перегляді метричних книг церкви Св. Костми і Доміана містечка Димер Київського повіту та губернії за 1886 - 1891 роки запису про народження ОСОБА_10 не виявлено (а.с. 88).

Відповідно до відповіді Центрального державного історичного архіву України м. Києва від 18.05.2016 року за № 02-1251 повідомлено, що в метричній книзі церкви Св. Костми і Доміана містечка Димер Київського повіту та губернії за 1913 рік виявлено запис про народження ОСОБА_8, народилась ІНФОРМАЦІЯ_3, хрестили 07 липня 1913 року, батьки містечка Димера селянин ОСОБА_11 та його законна дружина ОСОБА_12, обоє православні (а.с. 89).

Відповідно до відповіді Центрального державного історичного архіву України м. Києва від 08.06.2016 року за № 02-1465 повідомлено, що в метричній книзі церкви Св. Костми і Доміана містечка Димер Київського повіту та губернії за 1907 рік виявлено запис про вступ у шлюб ОСОБА_11 з ОСОБА_13, відповідно до якого 14.01.1907 року одружилися першим шлюбом Київського повіту містечка Димера селянин ОСОБА_11, 19 років, та Київського повіту містечка Димера селянка ОСОБА_13 17 років, обоє православні (а.с. 119).

Відповідно до відповіді з Державного архіву Київської області від 09.06.2016 року за № 879/01-43 видно, що метричні книги культових установ та книги реєстрації актових записів цивільного стану містечка Димер та с. Козаровичі Київського повіту Київської губернії за 1886 - 1890, 1913, 1932-1933 роки на зберігання до Державного архіву Київської області не надходили (а.с. 121).

Відповідно до будинкової книги будинку АДРЕСА_1 за зазначеною адресою мешкали та були зареєстровані ОСОБА_4, та ОСОБА_3 (а.с. 20-22).

Відповідно до свідоцтва про смерть зареєстрованого Димерською посилковою радою Вишгородського району Київської області за актовим записом № 42 видно, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_3 (а.с. 122).

Відповідно до свідоцтва про смерть зареєстрованого Димерською посилковою радою за актовим записом № 29 видно, що 27.09.1963 року померла ОСОБА_4.(а.с. 123).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, у зв'язку з наявністю спору про право, суд вирішує питання щодо встановлення факту, яке має значення юридичне значення, одночасно з вирішенням самого спору про право.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника.

П. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995 року зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

За таких обставин, суд вважає, що зазначений факт родинних відносин ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року була матір'ю ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року не знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та не підтвержиний належними доказами.

Крім того, відповідно до протоколу № 24 засідання Виконавчого комітету Димерської сільської ради депутатів трудящих Димерського району Київської області від 24.12.1954 року видно,що господарство ОСОБА_3 і господарство ОСОБА_4 з'єднали тому, що вони ведуть спільне господарство і живуть в одній сім'ї (а.с. 15-16).

Відповідно до книги протоколів загальних зборів колгоспників за 1955 - 1956 рік Ддимерського колгоспу ім. ХV річчя Жовтневої революції від 30.03.1955 року, за постановою сесії Димерської селищної ради від 27.12.1954 року та затвердженого рішенням виконкому районної ради Депутатів трудящих від 27.12.1954 року, ухвалили господарство ОСОБА_4 похилого віку 1887 року народження з площею присадибної ділянки 0,33 га об'єднано з господарством ОСОБА_3, яка являлась членом колгоспу і працювала в колгоспі, користувалась присадибною ділянкою 0, 25 га та проживала у власному будинку з матір'ю, вели спільне господарство. Встановили розмір присадибної ділянки 0, 33 га - площу ОСОБА_4 та включив в колгоспний фонд 0,25 га присадибної землі (а.с. 17-18).

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлю виданого 30.07.1960 року Виконавчим комітетом Димерської селищної ради депутатів трудящих на ім'я ОСОБА_3 видно, що останній належало на підставі зазначеного свідоцтва право особистої власності на 1/3 частини будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 38).

Позовні вимоги в частині встановлення, що на момент смерті ОСОБА_14 їй на праві власності належав житловий будинок та надвірні споруди за адресою: АДРЕСА_1, Київської області також не знайшла своє підтвердження у судовому засіданні та не підтвержина належними доказами.

Також, судом встановлено, що відповідно до протоколу засідання Виконавчого комітету Димерської селищної ради депутатів трудящих від 18.06.1960 року № 21 видно, що ОСОБА_6 встановлено право особистої власності на домоволодіння на 2/3 частини будинку, а ОСОБА_3 встановлено право особистої власності на домоволодіння на 1/3 частини будинку (а.с. 10-14).

Відповідно до довідки - характеристики від 14.05.1987 року за № 76 виданої ОСОБА_1 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований в бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі під реєстровим № 733 за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право приватної власності, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Димерської селищної ради № 16 від 30.07.1960 року та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва на право приватної власності, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Димерської селищної ради № 15 від 23.06.1960 року (а.с. 23).

Відповідно до заповіту від 29.06.1979 року складеного у смт. Димер Вишгородського району Київської області ОСОБА_3, з якого видно , що остання заповідала на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право ОСОБА_1 (а.с. 19).

У зв'язку з зазаначеним, суд вважає, що позовні вимоги щодо встановлення факту, що на момент смерті ОСОБА_3 їй на праві власності належав житловий будинок та надвірні споруди за адресою: АДРЕСА_1, Київської області також не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до свідоцтва про одруження зареєстрованого у Палаці одруження м. Києва за актовим записом № 4596 від 23.06.1962 року видно, що позивач уклала шлюб з ОСОБА_15 та після чого їй було присвоєно прізвище її чоловіка «ОСОБА_7» (а.с. 85).

Відповідно до Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 Київської області був збудований в 1936 році, власниками якого зазначені ОСОБА_2 2/3 частини будинку та ОСОБА_7 1/3 частини будинку. Будинок був збудований в 1936 році, інвентаризаційна вартість будинку, господарський будівель та споруд складала 124 722 грн. (а.с. 24-28).

Відповідно до спадкової справи заведеної Вишгородською державною нотаріальною конторою Київської області № 453 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 видно, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_6 (а.с. 94).

Відповідно до заповіту від 25.06.1996 року складеного у смт. Димер Вишгородського району Київської області ОСОБА_6, з якого видно, що останній заповів на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право ОСОБА_16.(а.с. 95).

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлю виданого 24.06.1960 року Виконавчим комітетом Димерської селищної ради депутатів трудящих на ім'я ОСОБА_6 видно, що останньому належало на підставі зазначеного свідоцтва право особистої власності на 2/3 частини будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 97).

08.08.1996 року з заявою про прийняття спадщини після померлого звернувся його син - відповідач по справі ОСОБА_2 (а.с. 92).

29.08.1996 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно: 2/3 частини жилого будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 Вишгородського району Київської області звернулась ОСОБА_16 (а.с. 93).

30.01.1997 року ОСОБА_16 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом до майна померлого ОСОБА_6 (а.с. 99).

Відповідно до довідки - характеристики від 29.11.1996 року за № 1781 виданої ОСОБА_16 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований в бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі під реєстровим № 733 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва на право на спадщину посвідченого Вишгородською державною нотаріальною конторою № 4203 від 04.07.1987 року та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва на право приватної власності, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Димерської селищної ради № 15 від 23.06.1960 року (а.с. 98).

Після смерті ОСОБА_6 його сини ОСОБА_17 та ОСОБА_2 (відповідач по справі) подали позовну заяву до ОСОБА_16 про визнання свідоцтва про спадщину частково недійсним. ОСОБА_16 була громадянською дружиною ОСОБА_6, на яку ОСОБА_6 було складено заповіт на майно, яким володів ОСОБА_6 за свідоцтвом про право володіння на будівлю від 23.06.1960 року.

За зазначеним позовом було відкрито провадження по справі та відповідно до ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 18.11.1998 року по справі № 5/2-356/1998 за позовом ОСОБА_18, ОСОБА_17 до ОСОБА_16 про визнання свідоцтва про спадщину частково недійсним затверджено мирову угоду, відповідно до якої ОСОБА_16 відмовилась від 2/3 частини житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1, який зареєстрований за ОСОБА_6, а ОСОБА_2 сплачує ОСОБА_16 700 (сімсот) гривень за вищезазначену частину будівлі (а.с. 39-40).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), який набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, до спірних правовідносин щодо питань про прийняття спадщини слід застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто Цивільний Кодекс 1963 року (далі -ЦК 1963 року).

Згідно зі статтями 524, 527, 529 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

В силу ст. 548 ЦК України, в редакції 1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до положень ст..ст.100, 101 ЦК УРСР 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок, при цьому глава 10 «Особиста власність» ЦК УРСР 1963 року не пов»язувала наявність такого права з його обов»язковою державною реєстрацією.

Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що оформлення та прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 здійснювалося на підставі законодавства, що діяло на час відкриття спадщини, тобто ЦК 1963 року.

Відповідно до ст.11 Цивільного процесуального кодексу України (далі- ЦПК),суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі,розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки вимоги позивача щодо встановлення факту родинних відносин тісно пов'язані з наступними вимогами позивача про визнання права власності, скасування свідоцтва про право власності від 23.06.1960 року та 30.06.1960 року та скасування ухвали то і ці вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач ОСОБА_2, застосуванню не підлягає, оскільки відповідачем не доведено, що позивач знала або могла знати про порушення свого права до 2015 року.

На підставі викладеного, ст.ст. 10,11, 60, 88, 209-215 ЦПК України, ст. ст. 524, 527, 529, 548, 549, 553 ЦК УРСР 1963 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995 року, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту належності майна, визнання права власності, скасування свідоцтва про право власності від 23.06.1960 року та 30.06.1960 року, скасування ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 18.11.1998 року по справі № 5/2-356-1998р. відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд протягом 10 днів, з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі подачі апеляції - після прийняття рішення Апеляційним судом Київської області.

Головуючий М.Б. Балиичева