Провадження №22-ц/784/2410/16
Провадження № 22-ц/784/2410/16 Головуючий першої інстанції: Разумовська О.Г.
Категорія: 59 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.

за участю: прокурора Цвікілевич Н.В., представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2016 року за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на землю та повернення земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 р. Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради в частині надання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 999 кв.м. по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві; визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 р.; визнання недійним державного акту на право власності на землю, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки.

Прокурор зазначав, що рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 р. №33/37 ТОВ «Миколаївбудпроект» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 23502 кв.м з метою надання її в оренду для обслуговування придбаного майна по вул. Спортивній, 25. В подальшому п.54 рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 р. №35/51 був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22156 кв.м за рахунок земель міста, ненаданих у власність або користування, з відведенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по вул. Спортивній, 25 та проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду Бузького лиману. На підставі вказаного рішення міської ради ОСОБА_5 отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140151 від 23 жовтня 2009 р. з кадастровим номером :12:001:0007:3:02. Зазначений державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29 жовтня 2009 р. за №40.

Посилаючись на те, що вказане рішення ради прийнято з порушенням вимог ст. 1 Закону України «Про будівельні норми», ст. 17 Закону України «Про основи містобудування», ст. 48 Закону України «Про охорону земель», ст.ст. 4, 87, 88 ВК України, ст.ст. 58, 59, 60, 83 ЗК України, Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17 жовтня 2003 р., а надана у власність ОСОБА_5 земельна ділянка згідно із генеральним планом міста Миколаєва розташована у зеленій зоні загального користування та є частиною водоохоронної зони, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 р. в частині надання ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 999 кв.м. по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 й ОСОБА_3, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140151 та скасувати його державну реєстрацію, повернути земельну ділянку площею 999 кв.м., розташовану по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві (кадастровий номер: :12:001:0007:3:02) у комунальну власність.

В подальшому прокурор просив залишити без розгляду вимогу щодо визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 й ОСОБА_3

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 березня 2016 р. зазначена вимога прокурора залишена без розгляду.

Також, уточнивши та доповнивши позовні вимоги під час розгляду справи, заявивши їх в інтересах держави, посилаючись на викладені вище обставини, прокурор остаточно просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 р. в частині надання ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 999 кв.м. по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві, визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії ЯИ № 140151 від 23 жовтня 2009 р. з кадастровим номером :12:001:0007:3:02, виданий ОСОБА_6, повернути земельну ділянку площею 999 кв.м., розташовану по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві (кадастровий номер: :12:001:0007:3:02) у комунальну власність.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2016 р. позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 р., в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 999 кв.м., нормативною грошовою оцінкою 206591 грн. 02 коп., за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Авіаційному, 15 у м. Миколаєві.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю серії ЯИ № 140151 від 23 жовтня 2009 р., виданий ОСОБА_5 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29 жовтня 2009 р. за № 40.

Повернуто земельну ділянку площею 999 кв.м. по провулку Авіаційному, 15 у м. Миколаєві з кадастровим номером :12:001:0007 у комунальну власність.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2016 р. розподілені судові витрати: стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1 055 грн. 81 коп. судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині повернення земельної ділянки та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У запереченні на апеляційну скаргу представник Прокуратури Миколаївської області вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги і просить скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, прокурора, представника відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради № 35/51 від 19 червня 2009 р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22156 кв.м., у тому числі 55 кв.м. під капітальною забудовою, 99 кв.м. під спорудами, 1 766 кв.м. під проходами, проїздами та площадками, 20236 кв.м. під зеленими насадженнями за рахунок земель міста, ненаданих у власність або користування, з відведенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по вул. Спортивній, 25.

Пунктом 54.1 вказаного рішення зазначену земельну ділянку передано в оренду ТОВ «Миколаївбудпроект» строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по вул. Спортивній, 25 та зобовязано землекористувача укласти договір оренди земельної ділянки.

Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження, щодо зміни її цільового використання, а щодо її частини площею 2 304 кв. м спеціальні обмеження типу 4.3.1. класифікатора КОПВНЗТВЗД щодо обмеження забудови в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій.

10 серпня 2009 р. ТОВ «Миколаївбудпроект», в особі директора ОСОБА_7, надано заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, до компетентних органів, або до усіх кого це стосується, відповідно до якої ТОВ «Миколаївбудпроект» надало згоду, керуючись протоколом №6 від 25 червня 2009 р. загальних зборів засновників товариства, на вилучення земельних ділянок орієнтованою площею до 1000 кв.м для будівництва індивідуальних житлових будинків по пров. Авіаційному в м. Миколаєві 19 громадянам, за рахунок земельної ділянки площею 22156 кв.м, яка надана рішенням Миколаївської міської ради за №35/5 від 19 червня 2009 р. для обслуговування придбаного майна.

Рішенням Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 р. № 36/61 (п. 38 - 56) затверджені проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1000 кв.м., за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по пров. Авіаційному у м. Миколаєві, в тому числі відповідачу ОСОБА_5 площею 999 кв.м. по пров. Авіаційному, 15.

На підставі вказаного рішення відповідачу ОСОБА_5 27 листопада 2009 р. отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140151, зареєстрований Державним земельним кадастром 29 жовтня 2009 р., за яким у власність ОСОБА_5 передано земельну ділянку площею 0, 0999 га по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві з кадастровим номером :12:001:0007.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Як випливає зі змісту статті 59 ЗК України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до пункту «2» частини третьої статті 83 ЗК України та частини 4 статті 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60 - 62 ЗК України та статтями 1, 88 - 90 ВК України. Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів з урахуванням містобудівної документації (частина 3 статті 60 ЗК України).

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно із пунктом 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Законом України «Про землеустрій».

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 р. № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам статей 59,83, 84 ЗК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 квітня 2015 р. у справі № 6-52 цс15.

Згідно з п. п. 1,5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок), розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

За змістом пунктів 4, 5 Порядку проекти водоохоронних зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Виконавчі комітети місцевих Рад зобов'язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях (ч. 7 ст. 87 ВК України).

Як вбачається з матеріалів справи, на час прийняття оскаржуваного рішення щодо виділу спірної земельної ділянки були відсутні розроблені та затверджені у встановленому законом порядку проекти водоохоронних зон в межах міста Миколаєва.

Так, надані на спростування такого висновку представником відповідача ОСОБА_5 копії рішень Миколаївської міської ради від 31 травня 2012 р. № 17/4 та від 12 грудня 2013 р. № 36/9 стосуються затвердження лише робочого проекту встановлення водоохоронних зон та прибережних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва і до того ж ці рішення приймалися після прийняття оскаржуваного рішення міської ради.

Як вбачається з акту державного інспектора з ОНПС Держекоінспекції у Миколаївській області (а.с. 14,т.1), земельна ділянка по пров. Авіаційному в м. Миколаєві загальною площею 12 424 кв.м, ширина якої становить 84,5 м, довжина вздовж Бузького лиману 176 м знаходиться на відстані 9 м від урізу води Бузького лиману. Спірна земельна ділянка по пров. Авіаційному розташована в межах вказаної в акті земельної ділянки, що підтверджено представниками відповідачів та прокурором в суді апеляційної інстанції, а тому в силу вимог ст. 61 ЦПК України не потребує доказування.

Отже, виходячи з встановлених обставин та положень закону суд дійшов вірного висновку про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної водозахисної смуги Бузького лиману, а тому обґрунтовано вважав, що рішення щодо виділення земельної ділянки ОСОБА_5 та виданий на підставі цього рішення останньому державний акт на право власності на земельну ділянку є незаконними.

ОСОБА_5 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 01 червня 2012 р. продав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 купили спірну земельну ділянку по ? частині кожен.

Також на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 р. ОСОБА_3 купив у ОСОБА_9 4/5 частин земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, розташовану по пров. Авіаційному, 17 в м. Миколаєві, кадастровий номер :12:001:0011 (а.с. 200-202).

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 р. ОСОБА_2 купив у ОСОБА_10 земельну ділянку площею 0,0999 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, розташовану по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві, кадастровий номер :12:001:0006 (а.с. 203-205).

В подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 досягли згоди щодо поділу земельної ділянки по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві, яка належала їм на праві спільної часткової власності, згідно плану поділу, розробленому фізичною-особою підприємцем ОСОБА_11, згідно якому ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,0499 га, ОСОБА_2 - 0,0500 га.

На підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа (державного акта), розробленої фізичною-особою підприємцем ОСОБА_11, ОСОБА_3 провів обєднання належної йому частини земельної ділянки по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві з кадастровим номером :12:001:0007 з належною йому частиною земельної ділянки по пров. Авіаційному, 17 в м. Миколаєві площею 0,0800 га та отримав державний акт на право власності серія ЯО № 304103 на обєднану таким чином земельну ділянку № 17 по пров. Авіаційному в м. Миколаєві площею 0,1299 га з кадастровим номером :12:001:0023.

ОСОБА_2 на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа (державного акта), розробленої фізичною-особою підприємцем ОСОБА_11, провів обєднання належної йому земельної ділянки по пров. Авіаційному, 13 площею 0,0999 га з кадастровим номером з частиною земельної ділянки по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві з кадастровим номером :12:001:0007 та отримав державний акт на право власності серія ЯО № 304102 на обєднану таким чином земельну ділянку № 15 по пров. Авіаційному в м. Миколаєві площею 0,1499 га з кадастровим номером :12:001:0021.

Таким чином, на час звернення з даним позовом земельна ділянка по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві мала іншій розмір, інші межі, іншій кадастровий номер, інше розташування на місцевості.

Згідно ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 6, 9 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється в тому числі шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок . Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок . Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.

Аналіз зазначених вище обставин та положень закону свідчить про те, що відбулося формування нової земельної ділянки шляхом поділу спірної земельної ділянки та обєднання раніше існуючих земельних ділянок, внаслідок чого спірна земельна ділянка у тому вигляді, якому вона була передана у власність відповідачу ОСОБА_5, а згодом продана у спільну часткову власність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинила своє існування.

Так, спірна земельна ділянка, яку прокурор просить витребувати на користь територіальної громади м. Миколаєва, припинила існування як обєкт права власності, оскільки земельна ділянка площею 999 кв.м, яка до обєднання мала самостійний кадастровий номер :12:001:0007 та була зареєстрована за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як обєкт спільної часткової власності за адресою пров. Авіаційний, 15 в м. Миколаєві, зараз входить до складу двох земельних ділянок: по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві з кадастровим номером :12:001:0021 загальною площею 0,1499 кв.м, власником якої є відповідач ОСОБА_2, та по пров. Авіаційному, 17 загальною площею 0,1299 з кадастровим номером :12:001:0023, власником якої є ОСОБА_3

Про зазначені обставини прокурору було відомо під час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки на них посилався у своїх запереченнях представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та надавав на їх підтвердження державні акти про право власності, отримані відповідачами на новостворені шляхом обєднання земельні ділянки, але незважаючи на таке прокурор позовні вимоги не змінював та не уточнював і не доповнював відповідно до встановлених обставин. Зокрема, видані на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державні акти про право власності в суді оспорені не були.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України).

Суд під час розгляду справи не може самостійно змінити підстави позову та предмет позову.

Розподілення території земельної ділянки по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві з кадастровим номером :12:001:0007 і площею 999 кв.м, яка є предметом даного спору, і припинила своєї існування, між двома земельними ділянками: по пров. Авіаційному, 15 в м. Миколаєві з кадастровим номером :12:001:0021 загальною площею 0,1499 кв.м, власником якої є відповідач ОСОБА_2, та по пров. Авіаційному, 17 загальною площею 0,1299 з кадастровим номером :12:001:0023, власником якої є ОСОБА_3 унеможливлює виконання рішення суду в частині повернення земельної ділянки в межах заявлених прокурором позовних вимог.

Посилання прокурора в суді апеляційної інстанції на те, що фізичне виокремлення раніше існуючої земельної ділянки буде відбуватися під час виконання рішення суду, суперечить положенням закону про зміст судового рішення відповідно до ст. 215 ЦПК України та розясненням, наданим у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні висновки по суті розглянутих вимог. У ній, зокрема, має бути зазначено: конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

Суд першої інстанції зазначеним обставинам справи та положенням закону належної правової оцінки не дав і помилково задовольнив позовні вимоги, заявлені до ОСОБА_2 щодо повернення спірної земельної ділянки, тому з урахуванням викладеного та положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині задоволення позовних вимог про повернення земельної ділянки, заявлених до ОСОБА_2 необхідно скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та заявлені до ОСОБА_3 вимоги про її повернення не оскаржувались і предметом апеляційного перегляду не були.

З огляду на таке підлягає зміні і визначений судом у додатковому рішенні розподіл судового збору.

Так, прокурором було заявлено наступні вимоги, які задоволено судом: немайнового характеру (щодо визнання незаконним рішення міської ради та щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на імя ОСОБА_5Г.) та майнового характеру про повернення земельної ділянки, вартість якої, як встановив суд, становить 206 591 грн. 02 коп.

З урахуванням ставок справляння судового збору, визначених п. 2 ч. 4 Закону України «Про судовий збір», підлягає стягненню за розгляд немайнових вимог по даній справі 1 102 грн. 40 коп. судового збору, з яких відповідно до змісту заявлених позовних вимог: з Миколаївської міської ради та ОСОБА_5 по 275 грн. 60 коп. за вирішення вимог про визнання незаконним рішення міської ради, з ОСОБА_5 551 грн. 20 коп. (за вирішення позовних вимог про визнання недійсним виданого йому державного акту на право власності на земельну ділянку), а також з ОСОБА_3 - 2 065 грн. 91 коп. за вирішення позовних вимог майнового характеру щодо повернення земельної ділянки.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2016 року в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2016 року змінити.

Стягнути в дохід держави судовий збір: з Миколаївської міської ради 275 (двісті сімдесят пять) грн. 60 коп., ОСОБА_5 826 (вісімсот двадцять шість) грн. 80 коп., ОСОБА_3 2 065 (дві тисячі шістдесят пять) грн. 91 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_12