Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Красноармійського управління по газопостачанню та газифікації Публічного акціонерного товариства «Донецькоблгаз» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2016 року, -

вс т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Красноармійського управління по газопостачанню та газифікації ПАТ «Донецькоблгаз» про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 16 листопада 2015 року вона працювала у газовому господарстві Селидівської дільниці від Красноармійського управління по газопостачанню та газифікації ПАТ «Донецькоблгаз» на посаді контролера. Позивач зазначила, що після виходу 08 лютого 2016 року з лікарняного на роботу, під тиском керівництва нею було написано заяву на звільнення за власним бажанням.

Цього ж дня, 08 лютого 2016 року нею була написана друга заява про відкликання першої заяви про звільнення та намір продовження виконання своїх обов'язків на посаді контролера, яка не була прийнята роботодавцем до уваги.

Наказом № 29-к від 08 лютого 2016 року її звільнено за власним бажанням. Наказ про звільнення їй не надавали. Про нього вона дізналася лише 18 лютого 2016 року, коли їй було видано трудову книжку.

Враховуючи викладене, позивач просить поновити її на роботі на Селидівській дільниці від Красноармійського управління по газопостачанню та газифікації ПАТ «Донецькоблгаз» на посаді контролера; стягнути з Красноармійського управління по газопостачанню та газифікації ПАТ «Донецькоблгаз» на її користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 08 лютого 2016 року до дати винесення рішення у судовому порядку; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 20 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що згідно запису в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_4 була прийнята в Красноармійське управління по газопостачанню та газифікації ПАТ «Донецькоблгаз», на посаду контролера газового господарства дільниці м. Селидове 16 листопада 2015 року та 08 березня 2016 року звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Згідно довідки старшого інспектора по кадрам Красноармійського УГГ, при оформлені запису в трудовій книжці ОСОБА_4 при звільненні, нею було допущено механічну описку при зазначені дати наказу, замість дати «08 лютого 2016 року» помилково зазначено «08 березня 2016 року».

Заяву про звільнення за власним бажанням ОСОБА_4 подала 08 лютого 2016 року, де вказала звільнити її саме з 08 лютого 2016 року.

В наказі № 29-К про припинення трудового договору від 08 лютого 2016 року є особистий підпис ОСОБА_4 з відміткою, що з наказом ознайомлена 08 лютого 2016 року.

Як вбачається з журналу реєстрації вхідної кореспонденції по Красноармійському УГГ, 08 лютого 2016 року ОСОБА_4 із заявою не зверталася. Трудову книжку вона отримала 08 лютого 2016 року, про що розписалась в журналі обліку руху трудових книжок працівників Красноармійського УГГ.

Згідно табелю виходів, ОСОБА_4 з 01 лютого 2016 року по 05 лютого 2016 року знаходилась на лікарняному, відпрацьовано нею за лютий 2016 року 1 день.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38 КЗпП Українипрацівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, тощо), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачкою ОСОБА_4 08 лютого 2016 року було особисто подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням саме з 08 лютого 2016 року, у цей же день 08 лютого 2016 року вона під особистий підпис була ознайомлена з наказом про її звільнення та цього ж дня отримала трудову книжку, тому ніяких порушень при її звільненні з боку відповідача не встановлено.

Крім того, судами попередніх інстанцій зроблено правильні висновки щодо того, що твердження позивача про те, що заяву про своє звільнення за власним бажанням вона написала під тиском свого безпосереднього керівника ОСОБА_5, а також те що вона подавала заяву про відкликання своєї заяви про звільнення, не знайшли свого підтвердження.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
Г.І. Мостова