Справа № 348/669/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1949/2016
Головуючий у 1 інстанції Мужик І.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Капущак С.В.

з участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Надвірнянського районного суду від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Позов мотивував тим, що згідно договору фінансового лізингу №004292 з додатками №1, №2, №3 від 25 березня 2016 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування трактор марки «Foton FT 244», а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Після підписання договору він оплатив на поточний рахунок лізингодавця кошти в сумі 20 000 грн. в якості авансового платежу за договором. Про конкретне місце та дату отримання предмету договору йому зобовязувалися повідомити за телефонним дзвінком представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон». Однак, відповідач в трьохденний строк з моменту укладення договору і оплати на вказаний ним банківський рахунок коштів в сумі 20 000 грн. не звязався з ним. Позивач неодноразово звязувався з відповідачем з метою отримання інформації щодо строків отримання трактора, однак останній повідомив, що за узгоджених з ними умов позивач не зможе отримати предмет лізингу.

Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №004292 від 25 березня 2016 року та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на його користь кошти у сумі 20 000 грн. та 10 000 грн. спричиненої йому моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 липня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №004292 від 25.03.2016 року з додатками від 25.03.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 сплачений авансовий платіж в сумі 20 000 грн., судові витрати, повязані з наданням правової допомоги у розмірі 2500 гривень, а також в дохід держави 1102 грн. 40 коп. судового збору

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» подана апеляційна скарга з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи. Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В частині відмови у стягненні моральної шкоди рішення суду не оскаржується, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Вислухавши позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги з таких підстав.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За приписами ст.ст.10,11 та 60 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 25 березня 2016 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» укладений договір фінансового лізингу №004292 з додатками №1, №2, №3, предметом якого є мінітрактор «Foton FT 244».

За умовами договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», (лізингодавець) зобов'язався придбати та передати в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові платежі та інші платежі.(а.с.9-15).

Додатком №1 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати першого лізингового платежу: вартість предмета лізингу - 200 000 грн, курс НБУ Доларів США 26, 26 грн, відсоток платежів 50 %, авансований платіж 100 000 грн, щомісячний платіж 8 333,33, комісія за організацію (10%) 20 000 грн, комісія за передачу (3%) 6 000 грн (а.с.16).

Додатком №2 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати другого лізингового платежу: вартість предмета лізингу - 200 000 грн, авансований платежів 50%, сума лізингу - 100 000 грн, викупна вартість 3 000 грн, відсоткова ставка 12,50%, комісія 5%, період лізингу (кільк. міс.) 60, страхування КАСКО 0,00%), щомісячний платіж 2 512,22. Зазначено про відвантаження автомобіля після оплати всього 106 000 грн: авансований платіж 100 000 грн, комісія за передачу ПП 6 000 грн, послуги реєстрації 0,00 грн, страхування КАСКО 0,00 грн страхування ЦВ 0,00 грн. (а.с.16 друга сторона).

Додатком №3 до договору фінансового лізингу визначено специфікацію предмета лізингу, де зазначено марку «мінітрактор FOTON FT 244», вказана кількість 1 (один), еквівалент 7 615, 57 та ціна у гривнях (в тому числі ПДВ) 200 000,00 (а.с.17).

На виконання умов договору лізингу 25 березня 2016 року ОСОБА_3 оплатив на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» платіж у розмірі 20 000 грн, про що свідчить квитанція №М047740435 (а.с.18).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем включено у договір несправедливі умови, а також, оскільки договір лізингу містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, то сторонами не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення оспорюваного договору.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.

Правові відносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК України про правочини, загальними положеннями ЦК України про договір, про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про фінансовий лізинг», а також Законом України «Про захист прав споживачів».

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України, у тому числі, в силу частин 1 та 4 вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

В силу стаття 115 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У статі 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з

урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Одночасно, на дані правовідносини розповсюджуються і норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до п. 4 ч.1 ст.4, п.12 ч.1, ч.2 ст. 15 зазначеного закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна містити, у тому числі, найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його

вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

У договорі фінансового лізингу та у додатках до нього зазначена лише марка предмета лізингу, його кількість та ціна.

Проте, у договорі фінансового лізингу не обумовлені технічні характеристики предмета лізингу мінітрактора «Foton FT 244», його комплектація (базова чи інша, наприклад, з кабіною), стан на момент передачі лізингодержувачу (новий чи вживаний). Договір не містить жодної інформації і про виробника предмета лізингу. Це свідчить про недотримання вимог закону, які стосуються договорів купівлі-продажу, що є порушенням законодавства про захист прав споживачів.

У п.2.1. договору зазначено, що продавцем є юридична чи фізична особа (дилер або вистрибютор) субєкт підприємницької діяльності, з яким укладений договір купівлі-продажу або постачання, що передає у власність лізингодавцю транспортний засіб, придбаний ним згідно зі специфікацією до цього договору. Продавець є відповідальним за гарантійні зобовязання стосовно предмету лізингу. Замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток № 3 до цього договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі (п. 1.3 договору). Лізингоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) транспортного засобу і несе повязані з цим ризики. Продавцем (постачальником) транспортного засобу є особа, що, як правило, зазначається у специфікації. В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника).

Ні у договорі фінансового лізингу, ні у додатку № 3 до договору не зазначено жодної інформації про продавця предмета лізингу. Також суду не надано доказів, що позивачем подавалася письмова заява із зазначенням назви продавця відповідно до п. 1.4 договору. Вказані обставини свідчать про те, що на момент укладення договору сторонами не був обумовлений продавець, у якого був товар (мінітрактор«Foton FT 244») на момент укладення договору або міг бути придбаний (набутий) цим продавцем у майбутньому з метою продажу його лізингодавцю.

Виходячи з аналізу положень ч. 1 ст. 656 та ч. 2 ст. 628 ЦК України, предметом спірного договору фінансового лізингу, який є змішаним договором, тому до відносин сторін у цьому договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, оскільки інше не випливає із його суті, без визначення особи продавця не міг бути визначений предмет лізингу із зазначенням його ціни, оскільки Цивільний кодекс України нерозривно повязує продавця з предметом договору купівлі-продажу (його наявністю у продавця на момент укладення договору або його створення (придбання, набуття) продавцем у майбутньому).

Із змісту договору фінансового лізингу встановлено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 (пятдесяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п.5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу (п.5.1).

За змістом п. 5.4 договору розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в додатку № 1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3 лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до момента купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку №1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до договору.

Залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обовязковому порядку. Умови такої зміни та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору (п.3.4).

Відповідно до ч.2 ст.632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Як зазначено вище, умовами спірного договору предмет лізингу не визначений належним чином (не обумовлені його технічні характеристики, комплектація та технічний стан), не визначений продавець, що суттєво впливає на визначення ціни предмета лізингу, тому ставить під сумнів добросовісність лізингодавця щодо прозорості інформації для споживача як про предмет лізингу в цілому, так і про його ціну, у тому числі і обставини її зміни.

Крім того, в п.8.3. договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 8.4. договору). Пункт 8.15. договору за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі.

Відповідно до п.8.8 договору коригування розмірів лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування предмета лізингу.

Пунктом 8.12 договору визначено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від конвертації гривні і іноземну валюту та змінами на грошовому ринку.

За змістом наведених пунктів договору - п.п. 5.4., 8.3., 8.8. і 8.12., розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, передбачив своє право коригувати лізингові платежі без будь-яких передумов та підстав для такого коригування та встановив при цьому поняття індексації платежів. Такі умови встановлені на шкоду споживачу, оскільки визначають виключно права лізингодавця без будь-яких конкретних зобовязань з його сторони .

Нечітке визначення підстав зміни розміру платежів, предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків про несправедливість умов договору.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, оскільки до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 ЦК України та законом і договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України .

Згідно статті 779 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2766 цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для застосування усіма судами України.

Із матеріалів справи встановлено і не заперечується сторонами, що договір фінансового лізингу від 25 березня 2016 року, укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчено не було, тому він є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильних висновків суду.

Хоча і за змістом положень ст. 115 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається та згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину.

Тобто, суд допустився формальної помилки, визнавши нікчемний правочин недійсним.

Крім того, суд помилково посилався на несправедливість умов договору, передбачених у п.3.5, оскільки у вказаному пункті та п. 3.6 договору зазначено про солідарну відповідальність лізингодавця разом із продавцем перед лізингоодержувачем за зобовязанням щодо продажу предмета лізингу.

Однак, ці обставини не є підставою для скасування по суті правильного рішення, оскільки умови договору є несправедливими для позивача та у момент укладення правочину сторонами не було дотримано вимог закону про його нотаріальне посвідчення, тому в силу ст.216 ЦК України, суд вірно застосував правові наслідки недійсності правочину, які полягали у поверненні позивачу коштів, отриманих відповідачем на виконання цього правочину.

Апелянтом оспорюється також розмір стягнених судом судових витрат та витрат за надання правової допомоги.

Суд вірно, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягнув на користь позивача з відповідача понесені ним та підтверджені витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 гривень.

Згідно із ч.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який набрав чинності з 01 січня 2012 року, Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01 по 30.04.2016 року складав 1378 грн., з 01.05 по 30.11.2016р. 1450 грн.

Позивач 05 квітня 2016 року уклав з адвокатом ОСОБА_4 договір про надання правової допомоги (а.с.60). На підтвердження оплати послуг позивачем надано квитанцію про сплату 2500грн. (а.с.58). Із акту виконаних робіт встановлено, що на складання позовної заяви адвокатом витрачено чотири години (а.с.61), а із журналу судового засідання видно, що безпосередньо у суді першої інстанції адвокат позивача приймав участь 19 травня 2016 року 1 годину 13 хвилин. Тобто, розмір витрат на правову допомогу безпосередньо в суді може складає 552 гривні (1378 грн. х 40%: 100% х 4 години + 1450х40%:100%х 1 годину 13 хв = 2204,8 грн.+706 грн. = 2910,8 грн.). Таким чином, з відповідача на користь позивача суд правильно стягнув витрати на правову допомогу у розмірі, що не перевищує встановленого законом розміру.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду. Ніяких нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду суду першої інстанції та могли б вплинути на рішення не надано і апеляційному суду.

На підставі вищевикладеного судова колегія приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_5

ОСОБА_6