Справа № 505/3183/16-ц
Провадження № 2/505/1775/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.12.2016 року Котовський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого судді - Нікітішина В.П.

при секретарі - Шевчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Подільську Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_8 і ОСОБА_3 про визнання права власності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась 05.09.2016 року в суд з цим позовом, вказуючи, що відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Сівун Ф. Й. 05.04.2005 року, реєстр №460, ОСОБА_2 заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, в тому числі належну їй квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_2, після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.04.2006 року, вона отримала спадщину, яка складається з 2/4 частин квартири АДРЕСА_1, так як відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 28.02.1995 року, спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3

Належні їй 2/4 чистини спірної квартири вона подарувала ОСОБА_10, відповідно до договору дарування частини квартири, посвідченого 11.01.2007 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Сівун Ф. Й., реєстр №10.

В даний час, після смерті ОСОБА_10, дані 2/4 частини квартири належать ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Сівун Ф. Й., реєстр №1085.

При житті ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_8 відмовилися від належної їй частини приватизованої квартири АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, яка купила їй житловий будинок в с. Глибочок Котовського району, претензій до ОСОБА_2 не має, що підтверджується відмовою від 10.02.2005 року.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.08.2000 року ОСОБА_8 позбавлено батьківських прав відносно неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, які в даний час усиновлені іноземцями та проживають за межами України, що підтверджується листом центру з усиновлення дітей Міністерства освіти і науки України №1732 від 28.04.2005 року.

Даних про їх місце проживання у неї немає, з 2005 року по даний час ніхто не заявляв ніяких прав на спірну частину квартири.

Починаючи з 2005 року, вона проживає у спірній квартирі, зробила поточний ремонт в ній, користується квартирою з 2005 року по даний час, зареєстрована за даною адресою з 2004 року.

У зв'язку з цимпросила постановити рішення суду, яким визнати за нею, ОСОБА_1, право приватної власності в порядку набувальної давності на 2/4 частин квартири АДРЕСА_1.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

ОСОБА_8 у судове засідання не з'явилась, надала заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутність.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явися. Викликався до суду через розміщення об'яви про виклик в газеті «Урядовий кур'єр» від 30.11.2016 року. Причини неявки суду не повідомив. Заперечень до позову не представив.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність та не заперечувала у позові.

Вислухавши пояснення сторони позивача та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_1 були: ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 23.02.1995 року.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 22.11.2005 року.

ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений 05 квітня 2005 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Сівун Ф. Й., згідно якого все своє майно, у тому числі належну їй квартиру АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_1

26 квітня 2006 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у вигляді 2/4 частини квартири АДРЕСА_1.

11.01.2007 року ОСОБА_1 подарувала належні їй 2/4 частини квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_10 згідно договору дарування частини квартири, посвідченого 11.01.2007 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Сівун Ф. Й., реєстр №10.

Після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6, належну йому 2/4 частину квартири АДРЕСА_1, отримала у спадщину його донька ОСОБА_5, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 червня 2016 року.

Отже, на даний час квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить: ОСОБА_5 - 2/4 частини, та відповідачам ОСОБА_8 і ОСОБА_3 - 2/4 частини.

Позивачка у своїх позовних вимогах просила визнати за нею право власності у порядку набувальної давності на 2/4 частин спірної квартири, тобто частин належних ОСОБА_8 і ОСОБА_3

Підставою цьому зазначала те, що ОСОБА_8 відмовилась від належної їй частки квартири, а ОСОБА_3 був усиновлений іноземцями та проживає за межами України. Крім того вона з 2005 року проживає у цій квартирі, зробила поточний ремонт, з 2004 року зареєстрована у квартирі.

В матеріалах справи наявна письмова відмова ОСОБА_8 від належної їй частини квартири. Проте вказана відмові належним чином не посвідчена та не позбавляє її права на її частку квартири. При цьому вона не позбавлена можливості провести відчуження своє частки у квартирі на користь позивачки у встановленому законом порядку.

Рішенням Котовського міського суду Одеської області від 28 серпня 2000 року, зокрема, ОСОБА_8 було позбавлено батьківських прав відносно її сина ОСОБА_3, 1994 р.н.

Згідно листа центру з усиновлення дітей Міністерства освіти і науки України вбачається, що ОСОБА_3 усиновлений громадянами іноземної держави.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі №3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Одночасно суд звертає увагу, що статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно положень частин 1 - 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

ОСОБА_3 виповнилося 18 років лише 2012 року, а тому реально володіти й розпоряджатися своєю власністю він міг лише з 2012 року.

При таких обставинах, суд вважає, що початок перебігу давності на частину квартири ОСОБА_3 необхідно рахувати саме з 2012 року.

Крім того частка відповідачів у власності на квартиру є ідеальною і не виділена в натурі. Тому, за наявності іншого співвласника квартири ОСОБА_5, вимога позивачки щодо набувальної давності на ідеальну частку належну у цій квартирі відповідачам є віртуальною і на переконання суду не може бути самостійним предметом позову.

Також позивачкою не надано доказів її добросовісного, відкритого, безперервного володіння спірною квартирою.

В матеріалах справи наявна лише довідка директора ПП «Городок-КВП», згідно якої ОСОБА_1 дійсно проживає з жовтня 2005 року у квартирі АДРЕСА_1.

При цьому суд бере до уваги, що сама ОСОБА_1 також до 11.01.2007 року була співвласником у цій квартири (2/4), а тому мала право володіти нею і зобов'язана була її утримувати.

Згідно копії паспорту позивачки, вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, з 16.08.2006 року.

Факт самого проживання та реєстрації у житловому приміщенні не є підставою для визнання за особою права власності в порядку набувальної давності, оскільки це фактично є лише доказом користування цією квартирою, а не володіння нею.

Посилання позивача на те, що проживаючи в квартирі нею були зроблені поточні та капітальні ремонти, суд оцінює критично, оскільки доказів на підтвердження даних обставин суду надано не було.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності не підлягають задоволенню, незважаючи на повне визнання позову відповідачем ОСОБА_8, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України, та задоволення позову може порушити законні права ОСОБА_3 на володіння житлом.

У зв'язку із відмовою у позові у повному обсязі судові витрати по справі суд відносить на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212- 215,218 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд, який його постановив, протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами які не були присутніми у судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання його копії.

С у д д я -