Справа № 465/2356/11 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/1276/16 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. Категорія:6
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю Винницького В.В. - представника Франківської районної адміністрації Львівської міської ради;

відповідача ОСОБА_4 і його представника - адвоката Думич І.І.; третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Франківської районної адміністрації Львівської міської ради на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Франківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи - Інспекція ДАБК у Львівській області, Львівська міська рада та ОСОБА_6, у якому просила суд ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, за власні кошти демонтувати самовільно встановлений ним цегляний гараж на прибудинковій території будинку № 13 по вул. Кн.Ольги у м. Львові (в подальшому - „спірний гараж") та впорядкувати прибудинкову територію.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що відповідач самовільно встановив цегляний гараж на прибудинковій території. Франківською районною адміністрацією Льівівської міської ради було прийнято розпорядження від 12.03.2011 року № 114 «Про знесення самочинних гаражів на вул. Кн.Ольги, 11 та 13» та зобов'язано ОСОБА_4 у місячний термін за власні кошти демонтувати самовільно влаштований цегляний гараж. Однак відповідач добровільно виконати згадане розпорядження відмовляється і на попередження не реагує (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 89-90).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального права, які регламентують містобудівельну діяльність та самочинне будівництво (а.с. 96-97).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в порядку, що передбачений частиною 3 ст. 303 ЦПК України, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору, спірний гараж збудовано (на час його будівництва та розгляду даної справи судом першої інстанції) на прибудинковій земельній ділянці будинку № 13 на вул. Княгині Ольги у м. Львові, яка відноситься до державної форми власності і що не була відведена у встановленому порядку для цієї мети.

Будівництво об'єктів нерухомості являє собою взаємопов'язану діяльність різних суб'єктів права, які поєднані єдиною метою, спрямованою на безпосереднє забезпечення та створення об'єкта будівництва, яка включає різні аспекти і етапи будівництва.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; ЦК України; Законами України: «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність», «Про пожежну безпеку», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про екологічну експертизу», «Про охорону культурної спадщини»; Порядком видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства Українивід 5 липня 2011 року № 103, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 липня 2011 року за № 902/19640.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч.1 ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

За змістом частин 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Якщо позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна заявлений суб'єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення контролю у сфері регулювання земельних відносин, у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва (ч. 7 ст. 376 ЦК України), судам слід перевіряти, чи не є відносини між сторонами публічно-правовими та чи підлягає зазначений спір вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Вказана позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14, від 24 червня 2015 року №6-381цс15, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, а також в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року (а.с. 162-178).

Суд залишив поза увагою те, що позивач, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, звернулася до суду як суб'єкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва, а відтак відносини між сторонами є публічно-правовими й зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже у справі, яка переглядається, суд першої інстанції помилково прийняв до розгляду та розглянув спір за позовом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 1 ст. 205 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а ч.1 ст. 310 ЦПК України - що рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених статтею 205 цього Кодексу.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст.ст. 205 ч.1 п.1, 303, 307 ч.1 п.4, 310 ч.1, 314 ч.1 п.3, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Франківської районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2015 року скасувати та закрити провадження у справі за позовом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4 про зобов'язання до вчинення дій.

Роз'яснити, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: