Єдиний унікальний номер 229/1580/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1513/2016
Головуючий в 1-й інстанції: Гонтар А.Л.
Доповідач: Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Тимченко О.О,

суддів: Будулуца М.С., Осипчук О.В.

за участю секретаря: Чуряєва В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 липня 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 30 травня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 343М-08 на суму 70 000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 16.05.2018 року. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 30 травня 2008 року був укладений договір іпотеки, за яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 54,80 кв. м., житловою площею 38,90 кв.м., яка розташована за адресою: м. Дружківка, вул. Орджонікідзе, б. 2, кв. 37. Відповідач ОСОБА_1 у порушення умов кредитного договору свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, в наслідок чого утворилась заборгованість, яку в добровільному порядку ОСОБА_1 не погашав. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21 січня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 343М-08 від 29.05.2008 року звернуто стягнення на квартиру № 37 у будинку № 2 у м. Дружківка, Донецької області. Просив суд виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 із зазначеної вище квартири.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 01 липня 2016 року у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації відмовлено.

З зазначеним рішенням не погодився позивач ПАТ КБ «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. (а.с.83).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 травня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено договір № 343М-08 , відповідно до умов якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у сумі 70 000,00 гривень зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 16.05.2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 30 травня 2008 року був укладений договір іпотеки, за яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 54,80 кв. м., житловою площею 38,90 кв.м., яка розташована за адресою: м. Дружківка, вул. Орджонікідзе, б. 2, кв. 37.

Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" виконав в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. ОСОБА_1 у порушення умов кредитного договору свої зобовязання за кредитним договором в повному обсязі не виконував, в наслідок чого утворилась заборгованість. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21 січня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 343М-08 від 29.05.2008 року звернуто стягнення на квартиру № 37 у будинку № 2 у м. Дружківка, Донецької області.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Таким чином, ст. 109 ЖК України встановлює правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Крім того, згідно ст. 9 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України, зупиняється дія статті 40 ЗУ "Про іпотеку" (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти)

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах матеріального та процесуального права.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Саме до цього зводиться висновки Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку", викладені у постановах від 21 жовтня та 16 грудня 2015 року, від 03 лютого 2016 року, який згідно зі статтею 360 7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка є власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 19 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 , тобто придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволені позовних вимог про виселення без надання іншого постійного житла, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, статтею 9 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» №1669-VII від 02.09.2014 р. передбачено, що протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України, зупиняється дія статті 40 ЗУ "Про іпотеку" (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), доводи апеляційної скарги в цій частині також є необґрунтованими . Посилання в апеляційний скарзі на те, що зазначений закон діє в сфері виконання рішення, зупиняє його виконання на стадії виконавчого провадження є помилковим та не ґрунтується на законі.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зясував до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення та не перевірив, чи відсутні вільні приміщення з фондів житла для тимчасового проживання в м. Дружківці, оскільки за змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Вимогами ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, вимогами діючого законодавство передбачено, що обовязок доказування покладено саме на сторону по справі, а суд лише сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи. А згідно з вимогами ч.1 ст. 137 ЦПК України суд витребує докази лише за клопотанням сторін. А під час розгляду справи ніяких клопотання позивачем не заявлялось..

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Нових доказів яки б давали підстави для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів, у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх не подання було зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК України та розяснень що містяться у п. 18 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, а тому апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: М.С.Будулуца

ОСОБА_4