Справа № 199/1541/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

20.09.2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору та договору застави зі змінами та доповненнями до них,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору та договору застави зі змінами та доповненнями до них. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що 11 січня 2007 року між відповідачем та ним було укладено кредитний договір № 490021704 про отримання позивачем кредитних коштів на придбання транспортного засобу та оплати страхової суми за перший рік страхування транспортного засобу в сумі 38436,32 доларів США, строком з 11.01.2007 року до 11.01.2013 року, та сплати процентів у розмірі 12 % річних.16 січня 2009 року між сторонами було укладено Договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490021704 від 11 січня 2007 року про зміну п. 1.1 кредитного договору від 11.01.2007 року в частині подовження строку повернення суми кредиту до 11 січня 2017 року.11 липня 2011 року між сторонами було підписано Договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 490021704.

Також між сторонами було укладено й договір застави рухомого майна №490021704- 3 від 11.01.2007р. У відповідності до цього договору відповідач в якості заставодержателя отримав у заставу рухоме майно у позивача, а саме відповідно до п.3.1. договору - транспортний засіб ТОYОТА САМRY, 2006 року випуску, колір - бежевий, д/н НОМЕР_1, № кузову JTNBE40K703065571. Відповідно до п.2.1. договору, заставою забезпечене виконання позивачем зобовязання, що виникло на підставі основного кредитного договору №490021704. Крім того, до зазначеного договору застави сторонами були укладені договір про внесення змін та доповнень №1 до договору застави рухомого майна №490021704-3 від 11.01.2007р» від 16.01.2009р., а також «договір про внесення змін та доповнень №2/490089543 до договору застави рухомого майна № 490021704-3 від 11.01.2007 р.» від 11 липня 2011 року.

Позивач вважає, що кредитний договір повинен бути визнаний судом недійсним виходячи з наступного. Зміст укладеного між сторонами договору не відповідає актам цивільного законодавства.Відповідачем порушені вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки не існує письмового документа, яким би позивач був би ознайомлений з інформацією, зазначено у вказаній статті Закону до укладення договору. Деяка частина такої інформації міститься у самому договорі. Однак, навіть у тексті договору відсутня, як мінімум, інформація передбачена п. «б», «в», «г», «и», «і» п.2 вище вказаної статті. Таким чином, відповідач навмисно ввів його в оману щодо всіх істотних умов договору та запропонованої кредитної послуги. При цьому вп.2.1. Договору зазначено, що позивач начебто в повній мірі ознайомлений з умовами надання кредиту, в тому числі загальною вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, також іншою інформацією згідно з вимогами законодавства про захист прав споживачів. Однак, вся ця інформація повинна була бути доведена до його відома у письмовій формі та до укладення договору, чого відповідач не зробив, скориставшись його юридичною необізнаністю. Працівниками відповідача взагалі була ненадана йому інформація про те, що можливе різке та значне подорожчання кредиту через зміну курсу долару США до гривні, що призвело його, як споживача, до придбання продукції, що не має необхідних для нього властивостей - незмінної вартості оплати за користування кредитними коштами. Вважає, що саме внаслідок замовчування вище вказаної інформації, надання якої у письмовому вигляді передбачено ЗУ«Про захист прав споживачів», він був введений в оману відповідачем. Якщо б така інформація йому була б надана у відповідному вигляді до укладення договору, він би мав змогу оцінити всі умови, всі ризики та всі варіанти кредитування та ніколи б не уклав оспорюваний договір.

Крім того посилається на те, що оспорюваний договір також суперечить нормам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг».Договір не містить умов про відповідальність відповідача. В договорі зазначена лише відповідальність за невиконання договору з боку позивача. Розділи 5 та 6 Договору взагалі не містять порядку зміни Договору, який би враховував інтереси споживача, не містить Договір і умови про порядок припинення Договору, що є суттєвими умовами в розумінні ст.628 ЦК України. . В оспорюваному договорі відповідач має право на зміну відсоткової ставки в односторонньому порядку, що ставить позивача в нерівне становище, дозволяє відповідачу в будь-який час та на власний розсуд суттєво міняти умови договору, внаслідок чого позивач втрачає економічний сенс користування кредитними коштами. Відповідач вже скористався таким правом, в односторонньому порядку підвищивши відсоткову ставку за кредитом, що поставило позивача у скрутне матеріальне становище. Крім того п.3.4. Договору, передбачено, що за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплатипроцентів за користування ним позичальник зобовязаний сплатити банку пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.Така умова є несправедливою для позивача, так як сплата пені не обмежена жодним строком. Договір містить пункт 8.7, який дозволяє відповідачеві передавати свої права за договором будь-якій третій особі. При цьому в даному пункту не йдеться про те, що в такому разі буде з обовязками банку перед позивачем. Таким чином, позивач ризикує лишитися будь-яких гарантій з боку відповідача, оскільки в разі заміни сторони зобовязання з боку банку на іншу особу, ця особа буде мати всі права за договором, але не буде нести жодних обовязків.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Також, у відповідності до п. 1.4.1.1. кредитного договору, у день дати укладення договору позичальник здійснює оплату комісійної винагороди за приймання та здійснення переказу коштів отримувачем (Продавцю і Страховику) у розмірі 1941,03 грн. При цьому банк безпосередньо пов'язує сплату цієї комісії з можливістю оплати за Товар кредитними коштами, про що йдеться уп.1.4.2 тобто п.п.1.4.2.1. Е.

Відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Позивач не міг відмовитися сплачувати вказану комісію, адже, як вказано вище, без її сплати кредитні кошти надані не були б. Тому зважаючи на це існує необхідність у визнанні всього кредитного договору недійсним вцілому.

Ще однією підставою недійсності договору є те, що у відповідності до п.1.1. кредитного договору відповідач надав позивачеві кредит в іноземній валюті - доларі США. При цьому відповідач переконав позивача у законності такої операції, оскільки він не отримує валютні кошти на руки, так як у відповідності до п.1.4.4 Договору, в той же часпри отриманні валютних коштів він купує відповідну суму національної валюти - гривні, тобто, зі слів працівників банку, ніякої валюти він не отримує, а отримує гривневі кошти для всіх розрахунків. Таким чином, позивач вважав, що взяв кредитні кошти у національній валюті України - гривні, а все що написано у договорі та виражено у доларах США лише слугує в якості еквіваленту для привязки курсу гривні до долара США.Позивач не розумів, що кредит є валютним. Як посилається позивач у позові, відповідач ввів його в оману щодо таких суттєвих умов договору. У звязку з цим просив визнати кредитний договір та наступні договори про внесення змін та доповнень до спірного кредитного договору, а також договір застави недійсними.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити та надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що спірний кредитний договір та наступні договори про внесення змін та доповнень до спірного кредитного договору, а також договір застави є такими, які укладені відповідно до діючого законодавства.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 січня 2007 року між публічним акціонерним товариством Альфа-Банк та ним було укладено кредитний договір № 490021704 від 11 січня 2007 рок про отримання позивачем кредитних коштів на придбання транспортного засобу та оплати страхової суми за перший рік страхування транспортного засобу в сумі 38436,32 доларів США, строком з 11.01.2007 року до 11.01.2013 року, та сплати процентів у розмірі 12 % річних.16 січня 2009 року між сторонами було укладено Договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490021704 від 11 січня 2007 року про зміну п. 1.1 кредитного договору від 11.01.2007 року в частині подовження строку повернення суми кредиту до 11 січня 2017 року.11 липня 2011 року між сторонами було підписано Договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 490021704.

Також між сторонами було укладено й договір застави рухомого майна №490021704- 3 від 11.01.2007р. У відповідності до цього договору відповідач в якості заставодержателя отримав у заставу рухоме майно у позивача, а саме відповідно до п.3.1. договору - транспортний засіб ТОYОТА САМRY, 2006 року випуску, колір - бежевий, д/н НОМЕР_1, № кузову JTNBE40K703065571. Відповідно до п.2.1. договору, заставою забезпечене виконання позивачем зобовязання, що виникло на підставі основного кредитного договору №490021704. Крім того, до зазначеного договору застави сторонами були укладені договір про внесення змін та доповнень №1 до договору застави рухомого майна №490021704-3 від 11.01.2007р» від 16.01.2009р., а також «договір про внесення змін та доповнень №2/490089543 до договору застави рухомого майна № 490021704-3 від 11.01.2007 р.» від 11 липня 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні кредитного договору, позивач був ознайомлений з умовами надання кредиту, в тому числі загальною вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, а також іншою інформацією згідно з вимогами законодавства про захист прав споживачів, п. 2.1. кредитного договору № 490021704.Окрім того, на підтвердження факту ознайомлення позивача з умовами кредитування в матеріалах справи міститься анкета на отримання кредиту для придбання автомобілю.

Відповідно до п. 19 договору про внесення змін і доповнень від 11.07.2011 року позичальник підтверджує про те, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, в тому числі інформацією надання якої передбачене ими Закону «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладання та підписання договору до відповідача не надходило,доказів протилежного позивачем суду не надано. Підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обовязки, зазначені у договорі.

Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» споживач мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочався з моменту передачі споживачу примірника укладеного договору. Позивач жодної заяви до банку не подав.

Відповідно до ст. ст. 6, 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Отже, за змістом ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про справедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодуваннязавданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.

Щодо ж стосується надання банком кредиту фізичній особі в доларах США, то згідно Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. На підставі ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», відповідач мав право надавати кредити в доларах США на підставі генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення банківських операцій. Банківська ліцензія №61, видана ПАТ Альфа-Банк», зареєстрованому 24.03.1993 р. за № 158, надає право ПАТ «Альфа-Банк» здійснювати банківські операції, зокрема - визначені частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тобто надавати кредити в іноземній валюті. Ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносить до кредитних операцій операції, зазначені у п.3 ч.1 статті 47 вказаного Закону. При цьому, під терміном «кошти» згідно ст. 2 вказаного закону, розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно з частиною 3 статті 47 вищезгаданого закону дана операція належить до виключно банківської операції, здійснювати яку дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 3), Закон України «Про Національний банк» (стаття 35) визначаючи національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження грошових зобовязань в іноземній валюті. Пункт 2 статті 524 Цивільного кодексу України та частина 2 статті 198 Господарського кодексу України прямо дозволяє сторонам визначати грошові зобовязання в іноземній валюті. Отже, визначення грошового зобовязання в кредитному договорі в іноземній валюті не суперечить законодавству України.

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.

За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

ПАТ «Альфа-Банк» належним чином виконав взяті на себе зобовязання передбачені умовами кредитного договору, а саме перерахував грошові кошти, що підтверджується випискою по рахунку, що не заперечується позивачем. Позивач також приступив до виконання кредитного договору та на протязі тривалого часу сплачував по кредитному договору. Фактичні дії сторін свідчать про те, що договори були укладені. А визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторонами досягнуто згоди, щодо відповідальності сторін кредитного договору. Також, відповідальність сторін регулюється Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами, як це і передбачено законодавством України.

Відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пунктом 3..4 кредитного договору визначено, що за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним позичальник зобовязаний сплатити банку пеню у розмірі 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Доказів дискримінаційності вказаного пункту договору позивачем суду не надано.

Вимоги позивача в частині незаконності умов договору в частині зміни відсоткової ставки вирішені відповідно до рішення Амур-Нижьодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2014 року, яке набрало законної сили.

Також умови спірного кредитного договору щодо передачі прав відповідача за договором іншій особі не суперечать вимогам ст. ст. 512,515 ЦК України.

Отже, оскільки спірний кредитний договір та наступні договори про внесення змін та доповнень до спірного кредитного договору, а також договір застави не суперечать положенням вищевказаних норм Закону, то не має підстав для визнання їх недійсними.

Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про те, що судові витрати розподілу між сторонами не підлягають, а підлягають компенсації за рахунок держави, оскільки суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову позивача, звільненого від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.10,60, 81,88, 130, 214, 215, 81, 88 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позовних вимогах ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору та договору застави зі змінами та доповненнями до них,- відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: