АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/4194/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Белоконна І.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Невідомої Т.О.

- Усика Г.І.

при секретарі - Сімаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в які просив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Судом першої інстанції було безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», так як вказана стаття стосується вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а предметом спору у даній справі є право користування майном. Помилковим також є посилання суду на положення ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки в своєму позові ОСОБА_3 не заявляв вимог, які б стосувалися зазначених в цій статті питань щодо розпорядження належним дитині майном чи укладення від її імені договорів. Поза увагою суду залишилося також те, що законодавством не передбачено здійснення контролю органом опіки і піклування за прийняттям рішень про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, так як даний контроль здійснюється при відчуженні жилих приміщень і купівлі нових. Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам того, що матері неповнолітньої ОСОБА_6 ОСОБА_8 належить на праві власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, де наразі вони проживають. Висновок суду про те, що виселення неповнолітньої ОСОБА_6 з квартири може призвести до порушення прав дитини на житло суперечить наявним в матеріалах справи доказам та поясненням відповідачки, яка не заперечує, що з 2013 року неповнолітня дитина залишила спірну квартиру та проживає разом з нею.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 в судове засідання не з»явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, подала до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, розглядати справу в її відсутності, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності і відповідача.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання також не з»явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є наймачем квартири за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується ордером на жиле приміщення № 89 серія К від 09 березня 1988 року, виданим Виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів.

Згідно довідки по формі 3 № 88/1008 від 04 березня 2016 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», в квартирі АДРЕСА_3 зареєстрований ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2012 року, було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, ОСОБА_3 посилався на те, що неповнолітня ОСОБА_6 після розірвання шлюбу між батьками, переїхала жити разом з матір'ю в іншу квартиру, та з початку 2013 року в спірній квартирі не проживає, її особистих речей там немає, а тому є передбачені законодавством підстави для визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Служба у справах дітей не надавала позивачу дозволу на визнання дочки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мати дитини наразі не має зареєстрованого місця проживання, а тому, з метою недопущенням позбавлення чи звуження прав дитини на житло, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодить не може, оскільки він не відповідає дослідженим судом доказам та вимогам закону, з наступних підстав.

За правилами ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2013 року, у справі за позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа Київська міська рада про визнання прав користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2, було встановлено, що в 2012 році ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 добровільно виселилися та припинили проживати в квартирі, наймачем якої є ОСОБА_3, у зв'язку з розірванням шлюбу між сторонами.

Також встановлено, що мати неповнолітньої ОСОБА_6 ОСОБА_8 разом зі своїми батьками приватизувала чотирьохкімнатну квартиру за адресою м. Київ, вул. Борщагівська, 117, кв. 49ё та наразі є власником 1/3 її частини.

З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи судом першої інстанції відповідач також не заперечувала проти того факту, що в 2013 році неповнолітня ОСОБА_6 вибула зі спірної квартири та не проживає за адресою АДРЕСА_2

Згідно вимог ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК Україниу разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3, третя особа: Київська міська рада про визнання права користування жилим приміщенням - квартирою № 30 в будинку №31 по вул.. Прирічній в м.Києві встановлено, що після розірвання в 2012 році шлюбу з відповідачем, позивачка забрала речі та разом з дочкою добровільно виселилась з неї.

З дослідженої судом довідки КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 1» Оболонського району м. Києва вбачається, що ОСОБА_6 на диспансерному обліку в центрі не перебуває та лікарями не спостерігається, оскільки з 2013 року вибула в Печерський район м. Києва.

Суд першої інстанції вказаним доказам належної оцінки не надав, положення ст. 107 ЖК України не врахував, в зв'язку чим дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3.

Так як з досліджених доказів достовірно встановлено, що ОСОБА_6 вибула з спірної квартири за адресою АДРЕСА_2 на постійне проживання в інше житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_4, що не спростовано відповідачем, за правилами ст. 107 ЖК України, вона є такою, що втратила право користування жилим приміщенням з дня вибуття.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції що підставою для відмови в задоволені позову є відсутність у позивача дозволу Служби у справах дітей на звернення з позовом про визнання неповнолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житлом, колегія суддів вважає обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 1068 від 30 серпня 2007 року «Про затвердження типових положень про службу у справах дітей» було затверджено типові положення про службу у справах дітей районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації.

Згідно даного положення, до повноважень Служби у справах дітей не відноситься надання дозволу при вирішення питань, що стосуються розгляду судом спорів про визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Не передбачено виконання таких функцій службою і в Законі України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей».

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, посилання суду першої інстанції на відсутність дозволу Служби у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, надання якого не відноситься до повноважень цієї служби, є безпідставним та не може бути покладене в основу рішення про відмову в задоволенні позову.

Помилковим також є посилання суду на положення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» і ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки дані статті не регулюють правовідносини, що склалися між сторонами, з огляду на таке.

Так, стаття ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» визначає основні принципи захисту прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо житлових приміщень, право власності або користування якими вони мають, проте, позивачем ОСОБА_3 не вчиняється жодних правочинів стосовно спірного житла, а даний позов стосується встановлення чи спростування факту вибуття ОСОБА_6 з квартири за адресою АДРЕСА_2, та, як наслідок, втрати права на користування нею.

Статті 17 та 18 Закону України «Про охорону дитинства» стосуються встановлення контролю за порядком вчинення правочинів та укладенням договорів стосовно майна від імені дитини, в той час як в рамках даної справи такі вимоги не ставляться та не вирішуються.

Матеріалами справи також підтверджується, а стороною відповідача не спростовано, що ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка є матір'ю ОСОБА_6, належить на праві власності 1/3 частина квартири за адресою м. Київ, вул. Борщагівська, 117, кв. 49ё таким чином, визнання дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою, не призведе до позбавлення дитини прав на житло, так як остання проживає разом з матір'ю у квартирі, 1/3 частина якої належить матері на праві власності.

За таких обставин, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 є обґрунтованими, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою № 50 в будинку № 31 по вул. Прирічній в місті Києві.

Керуючись ст. 107 ЖК України, ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати неповнолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: