АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2, про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.09.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 001-2915/840-199. Позичальником за договором є ОСОБА_2, з якою він перебуває у фактичний шлюбних відносинах з 1994 року, а з 2015 року в офіційному шлюбі. Оскільки указаний кредитний договір у порушення вимог закону укладений без його письмової згоди, просить визнати кредитний договір укладений його дружиною недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду третя особа - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що кредитний договір в супереч вимогам ст. 65 СК України був укладений без згоди її чоловіка. При розгляді справи судом першої інстанції були також порушені норми процесуального права.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші сторони в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.09.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», укладено кредитний договір, за умовами якого банком надано ОСОБА_2 кредит на споживчі цілі у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 13,45 % річних на строк до 10.09.2027 року.

У анкеті-заяві позичальника (подружжя) на отримання іпотечного кредиту, ОСОБА_2 вказала, що у шлюбі не перебуває.

Відповідно до змісту заяви ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюку З.З., вона стверджує, що станом на 14.03.2012 року в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім'єю без укладення шлюбу.

Як вбачається із копії паспорта, виготовленої під час укладення спірного договору, відмітка про укладення шлюбу зі ОСОБА_1 відсутня.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 13.03.2003 року до МЗС України, він є батьком дитини жіночого полу, народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року ВРГС Шевченківського РУЮ у м. Києві, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4, батьками якої записано ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд першої інстанції правильно виходив із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що на час укладення кредитного договору ОСОБА_2 у шлюбі не перебував і банку надавала копію паспорта без відмітки про шлюб.

Разом із цим в анкеті позичальника (а.с.112), зазначено, що ОСОБА_2 у шлюбі не перебуває. Відповідно до змісту заяви ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюку З.З., вона стверджує, що станом на 14.03.2012 року в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім'єю без укладення шлюбу.

Посилання ОСОБА_2 на положення ст. 65 СК України, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з наступного.

Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ст. 215 ЦК України до даних правовідносин та визнання недійсним кредитного договору.

Таким чином, висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, відповідає обставинам справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді