Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/700/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Пустовіт З.П.
Провадження №22-ц/778/3277/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

секретаря Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, який з урахуванням уточнень обґрунтовував тим, що з 25.09.2009 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17.06.2015 року. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу за рахунок спільних коштів ними було придбано нерухоме майно: 1/20 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул. Карла Маркса, № 10 в м. Бердянську Запорізької області. За спільною домовленістю договір оформлено на відповідачку.

Після розірвання шлюбу відповідач володіє цим майном одноособово, не визнаючи його права власності на цю частину майна, тому просив захистити його право на 1/2 частину спільного майна шляхом визнання на нього права власності.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати 1/20 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул. Карла Маркса, 10 в м. Бердянську Запорізької області, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/40 частину вказаного будинку.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано 1/20 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул. Карла Маркса №10 в м. Бердянську Запорізької області, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/40 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул. Карла Маркса, №10 в м. Бердянську Запорізької області.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Частково не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне зясування фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, просить рішення суду скасувати в частині рівного поділу майна, ухвалити в цій частині нове рішення, яким: визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/60 частини житлового будинку по вул. Карла Маркса, №10 в м. Бердянську Запорізької області; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/60 частину житлового будинку по вул. Карла Маркса, №10 в м. Бердянську Запорізької області.

Особи, що беруть участь у справі, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки) (а.с.96-97).

Позивач не зявився до апеляційного суду, причини неявки в судове засідання не повідомив, будь яких письмових клопотань, у тому числі і про перенесення розгляду справи, заперечень або пояснень по справі від нього не надходило.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності позивача, який не прибув в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 25.09.2009 року, який було розірвано рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17.06.2015 року (а.с.4, 11).

Сторони у справі мають спільну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розлучення проживає із відповідачкою ОСОБА_3 (а.с.10).

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16 лютого 2011 року ОСОБА_3 придбала у власність 1/20 частку житлового будинку по вул. Карла Маркса, №10 в м. Бердянську Запорізької області(а.с.6-8).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 70 Сімейного кодексу України передбачає, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Заперечуючи проти позову відповідачка просила суд при розподілі майна подружжя відступити від засади рівності часток подружжя та поділити майно, набуте в період шлюбу, виділивши їй 2/60 часток спільного майна, а відповідачу 1/60 частку.

Аналогічні доводи викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Суд першої інстанції, відхиляючи заперечення відповідачки в частині відходу від засад рівності, вірно зазначив, що ОСОБА_3 в судовому засіданні не надано відповідних доказів стосовно тієї обставини, що розмір аліментів, які вона одержує на утримання дитини, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини (дітей).

Відповідачка не надала суду будь-які докази на підтвердження своїх заперечень щодо своїх витрат, не послалась які конкретно витрати несе на своїх дітей, та які кошти і які витрати їй необхідно нести для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а лише посилалась лише на факт проживання дитини разом з нею.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд в достатній мірі не зважив на наявність у позивача заборгованості зі сплати аліментів не спростовує правильності вирішення справи, оскільки стягнення такої заборгованості здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не є підставою для відступу від принципу рівності часток при поділі майна подружжя.

В матеріалах справи також відсутні докази про те, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї,

За таких обставин та з урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції, встановивши належним чином фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що спірний будинок є обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3, оскільки він придбаний в період шлюбу та за позивачем необхідно визнати право власності на ? частину спірного будинку.

При цьому районний суд правильно зазначив, що ОСОБА_3 не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б дозволяли суду при поділі майна подружжя відступити від принципу рівності часток права спільної сумісної власності.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідачки, не спростовують правильних висновків суду, оскільки вони були предметом розгляду у суді і їм судом дана належна оцінка.

Будь- яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_2

.