ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, за касаційною скаргою представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича - Богоноса Максима Олександровича на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначає, що відповідно до умов договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), набув право вимоги до боржників в порядку та на умовах укладених кредитних та забезпечувальних договорів.

Зазначивши, що станом на 07 липня 2015 року у ОСОБА_6 за кредитним договором утворилася заборгованість: за кредитом - 390 305,98 грн, за відсотками - 669 150,38 грн, а ПАТ «Дельта Банк» має право на дострокове стягнення заборгованості з боржника, в рахунок загальної суми заборгованості за кредитним договором, що складає 2 679 638,96 грн, з яких: 1 272 075,13 грн - за кредитом, 1 047 047,28 грн - за відсотками, 337 108,02 грн - пені, позивач на підставі договору іпотеки просив суд звернути стягнення на квартиру ОСОБА_6 шляхом визнання права власності за банком.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року, в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки відмовлено.

У касаційній скарзі представник уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова&nbsp;В.В. - Богонос М.О. просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що договором іпотеки від 15 червня 2007 року, укладеного з ОСОБА_6, передбачено можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог лише в позасудовому порядку врегулювання спору.

Оскільки іпотекодержатель своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення зазначеного договору в позасудовому порядку не реалізував, суди дійшли висновку, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушених прав.

Також апеляційний суд взяв до уваги, що у справі відсутня оцінка предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент набуття права власності в порядку досудового врегулювання за ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Як установлено судами попередніх інстанцій, 15 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № НОМЕР_1, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 67 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 338 350 грн, з розрахунку 12,5 % річних за користування кредитом, починаючи з 15 червня 2007 року по 15 червня 2028 року.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_6 за договором іпотеки від 15 червня 2007 року передала в іпотеку нерухоме майно - АДРЕСА_1

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за кредитним договором від 15 червня 2007 року № НОМЕР_1 та договором іпотеки від 15 червня 2007 року.

Позичальник умови кредитного договору № 0 належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 07 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 2 679 638,96 грн, яка складається з: суми тіла кредиту - 1 272 075,13 грн; суми відсотків - 1 047 047,28 грн; суми пені - 337 108,02 грн; суми за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за тілом та відсотками - 8 971,12 грн та 14 437,39 грн.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сторони кредитного договору в пункті 8.3 встановили порядок, за умови недотримання якого в позичальника виникає обов'язок дострокового повернення боргу.

Проте, скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове, апеляційний суд не встановив, чи дотримався позивач цього порядку та чи виникло у зв'язку із цим у позичальника зобов'язання дострокового виконання кредитного договору.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2457цс16.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича - Богоноса Максима Олександровича відхилити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак