Справа № 0907/2-227/2011
Провадження № 22-ц/779/1624/2016
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.,

секретар Мельник О.В.,

з участю представників ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, приватного підприємства «Галичанка ІФ» про звернення стягнення та зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними умов кредитної угоди та зобовязання здійснити перерахунок суми заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 листопада 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

у квітні 2009 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ПП «Галичанка ІФ», мотивуючи його тим, що 20.11.2007 уклав з ОСОБА_4 кредитний договір № 341К, за яким остання отримала кредит у розмірі 150 000 доларів США зі сплатою 19,50 % річних на суму залишку заборгованості строком до 19.11.2014. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 21.11.2007 з ПП «Галичанка ІФ» було укладено договір іпотеки. У березні 2010 року банк змінив позовні вимоги, посилаючись на укладений 20.11.2007 з ОСОБА_5 договір поруки, просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором в сумі 1 433 427,84 грн; уточнивши в листопаді 2013 року позовні вимоги, остаточно просив стягнути суму боргу з ОСОБА_4 в розмірі 731 446,15 грн.

У березні 2010 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом, уточнивши який просила визнати незаконним підвищення відсоткової ставки до 19,5 % річних з 01.02.2009 за вказаним кредитним договором, визнати недійсним з 01.02.2009 умови п. 2.3.1 кредитної угоди щодо права в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом, зобов'язати відповідачів здійснити перерахунок суми заборгованості з 01 лютого 2009 року, враховуючи відсоткову ставку 14 % річних.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 листопада 2013 року первісний позов задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з: ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 20.11.2007 № 341К у розмірі 452 715 грн 72 коп; з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 20.11.2007 року № 341К у розмірі 452 715 грн 72 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2013 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано незаконним підвищення відсоткової ставки з 14 % річних до 19,5 % за кредитною угодою від 20 листопада 2007 року № 341К, укладеною між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк». У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено. У іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову не оскаржується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що він не був присутнім під час ухвалення рішення, про яке дізнався в серпні 2015 року. Суд не врахував, що у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦПК України договір поруки між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» є припиненим, оскільки термін виконання основного зобовязання настав, що підтверджується достроковим стягненням заборгованості по кредиту, а кредитор протягом шести місяців з дня настання цього строку не предявив до нього відповідної вимоги. Просить рішення суду про стягнення з нього заборгованості в користь ПАТ КБ «Приватбанк» скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав, представник ПАТ КБ «Приватбанк» доводи апеляційної скарги заперечила. Інші особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про час і місце її розгляду, не зявились, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що зобов'язання позичальника ОСОБА_4 по кредитному договору забезпечені договором поруки № 341К від 20.11.2007, укладеним банком з ОСОБА_5, відповідно до змісту якого поручитель поручився перед кредитором відповідати по зобовязаннях боржника в повному обсязі та нести солідарну з боржником відповідальність. Оскільки відповідачі в добровільному порядку своїх зобовязань по договору не виконують, то з них слід стягнути в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором і судові витрати на користь банку.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна у звязку з неправильним застосуванням судом під час ухвалення рішення норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ураховуючи наступне.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо повідомлення поручителя ОСОБА_5 про збільшення відсоткової ставки з 01 лютого 2009 року з 14 % до 19,5 % річних.

Крім того, за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі не встановлення такого строку порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

З огляду на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2009 року банк звернувся до суду з позовною заявою до боржника ОСОБА_4 та іпотекодавця ПП «Галичанка ІФ» про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із заборгованістю позичальника, яка виникла станом на квітень 2009 року, а з наданого банком розрахунку видно, що останній платіж було здійснено ОСОБА_4 у листопаді 2008 року. При цьому, банк на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України використав своє право дострокового повернення усієї суми заборгованості станом на 02.04.2009 у розмірі 69 770,03 долари США.

Згідно із умовами кредитного договору позичальник зобовязана щомісячно повертати кредит рівними частинами і сплачувати проценти за користування кредитом щомісяця.

Так як умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

З огляду на викладене, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_5, так як збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником зобовязань перед банком. Крім того, використовуючи своє право дострокового повернення усієї суми заборгованості станом на 02.04.2009, з позовом до поручителя ОСОБА_5 банк звернувся лише у березні 2010 року, поза межами преклюзивного строку поруки, сплив якого припиняє субєктивне право кредитора на солідарне стягнення боргу з поручителя.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому в силу ст. 309 ЦПК України це є підставою для скасування судового рішення в частині солідарного стягнення з поручителя ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором і судових витрат, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В решті оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 листопада 2013 року в частині стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за договором від 20.11.2007 року № 341К у розмірі 452 715 грн 72 коп., 1700 грн витрат по оплаті судового збору та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення у солідарному порядку заборгованості за договором від 20.11.2007 року № 341К у розмірі 452 715 грн 72 коп. та судових витрат відмовити.

В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду від 27 листопада 2013 року з урахуванням змін, внесених рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2014 року, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

ОСОБА_6