АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ПрімоКолект» Центр грошових вимог», ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним,

встановила:

у березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору НОМЕР_1 від 6 жовтня 2014 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 6 жовтня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та його дружиною ОСОБА_3 був укладений кредитний договір НОМЕР_1, згідно якого позичальнику було надано кредит в сумі 28 400 грн. 09 коп.

Позивач стверджував, що він не надавав своєї згоди на укладення кредитного договору, а тому відповідно до ст. 65 СК України просив визнати його недійсним.

Також позивач вважав, що кредитний договір є недійсним у зв'язку із відсутністю у ньому сукупної вартості кредиту в процентному значенні, що суттєво порушує норми законодавства та ввело позичальника в оману.

Рішенням суду від 22 червня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, так як судом першої інстанції не з'ясовано куди спрямовувались кошти, отриманні за кредитним договором та за рахунок чого здійснювалось погашення кредиту.

Також представник позивача вважає, що кредитний договір суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

№ апеляційного провадження:22-ц/796/11250/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 серпня 1990р.

6 жовтня 2014р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та

- 2 -

ОСОБА_3 укладено кредитний договір НОМЕР_1, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 28 400,09грн. зі сплатою 39,9% річних за користування кредитом та датою остаточного повернення кредиту 7 жовтня 2019р.

Відповідно до п. 2.4. кредитного договору кредит наданий позичальнику виключно для сплати платежів з виконання зобов'язань позичальника за договором про відкриття та порядок ведення рахунку покриття особистої міжнародної платіжної картки VISA Альфа-Банк з відновлювальною кредитною лінією фізичної особи-резидента, укладеного із банком, а саме повернення строкової та простроченої заборгованості за договором про відкриття кредитної картки, сплати строкових та прострочених процентів, супутніх послуг, інших фінансових зобов'язань позичальника, штрафів відповідно до Умов кредитного договору (в разі їх наявності).

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, кредитний договір не є розпорядженням майном подружжя, тому для його укладення одним із подружжям не потрібна письмова згода другого подружжя.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Позивачем суду не було надано доказів, що отриманий позичальником кредит був використаний в інтересах сім'ї, а відтак у нього також виник обов'язок по його погашенню, як чоловіка позичальника.

Крім того, як зазначає представник позивача у апеляційній скарзі, під час розгляду справи судом першої інстанції було з'ясовано, що третя особа ОСОБА_3 укладала кредитний договір для її власних особистих потреб у підприємницькій діяльності, тобто спірний договір не був укладений в інтересах сім'ї, а отже, не зачіпає інтереси позивача, як чоловіка ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, позивач повинен був надати суду докази та довести, що спірний кредитний договір порушує його права та зазначити у чому саме полягає таке порушення. Проте, позивачем таких доказів суду надано не було.

- 3 -

Доводи апеляційної скарги про те, що кредит погашався за рахунок спільних коштів подружжя, не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, так як це не передбачено ні нормами Сімейного Кодексу України, ні нормами цивільного права.

Посилання представника позивача на те, що до укладення кредитного договору відповідачем не було повідомлено позичальнику у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значені та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, що суперечить чинному законодавству України та нормам Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до пункту 2.4. кредитного договору кредит видався не на споживчі цілі, а відтак не є споживчим кредитом і до нього не можуть застосовуватися норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, у пункті 2.7. кредитного договору зазначено, що сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості усіх супутніх послуг визначена у додатку № 1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною.

Також пунктом 5 кредитного договору сторони визначили, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, у тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство.

Позичальник - третя особа ОСОБА_3, підписала кредитний договір, чим підтвердили викладені у пункті 5 договору обставини, нею вимоги про визнання кредитного договору недійсним не заявлялися, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір містить третейське застереження та умовами договору передбачена сплата комісійної винагороди банку, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги, оскільки таких вимог у суді першої інстанції позивачем заявлено не було і вони не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Судом повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: