Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/8705/15 Головуючий у 1 інстанції: Ревуцький С.І.
Провадження № 22-ц/778/3275/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 травня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулось до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнило, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 02.04.2008р. між ВАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №ІЖ-2/Ф, у відповідності до якого ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 30000 доларів США з кінцевим терміном погашення 01.04.2028р. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,5% річних.

З метою своєчасного і повного виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 02.04.2008р. між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №П/ІЖ-2/Ф, у відповідності до якого ОСОБА_4 взяла на себе солідарну відповідальність за виконання вказаних зобовязань.

ОСОБА_3 порушує умови договору, не сплачує заборгованість за кредитом та відсотками, у звязку з чим станом на 11.11.2015р. має заборгованість 22896,50 дол. США, яка в еквіваленті становить 521 154,90 грн. та складається з: строкова заборгованість за кредитом 18567,69 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом 1507,08 доларів США, сума простроченої заборгованості за процентами 2789,39 доларів США, сума заборгованості за відсотками (поточна) - 32,34 доларів США, а також пеня в сумі 17107,60 грн. та 3% річних в сумі 1406,11 грн.

На підставі зазначеного просило достроково стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як солідарних боржників на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором №ІЖ-2/Ф від 02.04.2008 року у розмірі: 22869,50 дол.США заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками, що еквівалентно 521 154,90 грн., та 18513,71 грн. пені та 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків, а також понесені судові витрати.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 травня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Достроково стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ БАНК» заборгованість за кредитним договором №ІЖ-2/Ф від 02.04.2008р. в розмірі 22896,50 доларів США, що складається з наступного: строкова заборгованість за кредитом 18567,69 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом 1507,08 доларів США, сума простроченої заборгованості за процентами 2789,39 доларів США, сума поточної заборгованості за відсотками 32,34 доларів США, а також пеню в сумі 17107,60 грн. та три відсотки річних за прострочення сплати кредиту та процентів в сумі 1406,11 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ БАНК» витрати на сплату судового збору в сумі 3654,00 грн.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «ВТБ Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 та ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений законодавством шестимісячний строк предявлення вимог до поручителя ОСОБА_4 ПАТ «ВТБ Банк» був пропущений, а тому порука відповідача ОСОБА_4 за кредитним договором №ІЖ-2/Ф від 02.04.2008р. є припиненою.

Проте в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст.ст.1054, 1050 ч.2, 554 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до договору або закону.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.04.2008 р. між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0, за умовами якого останньому було надано кредит на суму 30000 доларів США зі сплатою 13,5% річних зі строком повернення до 01.04.2028р. шляхом внесення щомісячних платежів у відповідності до графіка, який є невідємною частиною договору. Строк сплати процентів: з 01 по 08 число (включно) кожного місяця згідно з додатком №1 ( а.с.10-15).

Того ж дня між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №П/ІЖ-2/Ф, за яким остання зобовязалась перед Банком відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобовязань за кредитом як солідарний боржник. Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитом (а.с.16).

Свої зобовязання за кредитним договором ОСОБА_3 виконував неналежним чином, з 12.05.2014 року припинив вносити щомісячні платежі, внаслідок чого станом на 11.11.2015р. має заборгованість, яка за розрахунком банку становить: 18567,69 доларів США - строкова заборгованість за кредитом, 1507,08 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом, 2789,39 доларів США - сума простроченої заборгованості за процентами, 32,34 доларів США - сума заборгованості за відсотками, а всього 22 896,50 доларів США, а також пеня в сумі 17 107,60 грн. та 3% річних в сумі 1406,11 грн., а всього 18513,71 грн.

08 квітня 2015 року Банк направив ОСОБА_3, ОСОБА_4, досудові вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, які відповідачами не виконані (а.с.19-20).

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову до поручителя ОСОБА_3 у звязку з припиненням поруки, суд першої інстанції допустився порушень вимог ст.559 ч.4 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч.4 ст. 559 цього Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 цього Кодексу, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі).

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений до 01 квітня 2028 року. Разом з тим, умовами договору сторони передбачили строки виконання окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою стаття 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобовязань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Крім того, при застосуванні частини 4 статті 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову» як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку ( який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором вимоги у встановленому законом порядку (ст.122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної давності, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитним договором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину 4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинен розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53 цс14, від 23 грудня 2015 року по справі 6-436 цс15.

Крім того, згідно зі ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За умовами кредитного договору чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 08 числа кожного місяця, а останній платіж боржник повинен був здійснити не пізніше 01 квітня 2028 року, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо щомісячних платежів.

Позичальник припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту з травня 2014 року.

Вимоги про необхідність сплати наявної на 31.03.2015 року заборгованості за вказаним кредитним договором протягом 61 дня з дати отримання повідомлення були надіслані боржнику ОСОБА_3 - 09 квітня 2015 року та протягом 30 днів з дати отримання повідомлення - поручителю ОСОБА_4 - 15 травня 2015 року відповідно до умов кредитного договору і договору поруки ( а.с.19-20).

За таких обставин банк отримав право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника зі сплати щомісячних платежів з 10 липня 2014 року. Щодо дострокового повернення всієї суми кредиту - зі спливом 30 днів з дати отримання поручителем повідомлення про дострокове погашення кредиту.

Із позовом Банк звернувся до суду 07 вересня 2015 року, а отже суд першої інстанції не мав підстави для стягнення з поручителя простроченої заборгованості, що утворилася станом до 07 березня 2015 року, тобто понад шість місяців до звернення Банку з відповідним позовом до суду, оскільки порука за щомісячними платежами до 07 березня 2015 року в силу ч.4 ст.559 ЦК України припинена, тоді як прострочена заборгованість, починаючи з 08 березня 2015 року підлягає стягненню з поручителя солідарно з боржником.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 21.03.2016 року представник ОСОБА_4- ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності (а.с.107).

Таким чином, положення частини четвертої статті 559 ЦК України суд застосував неправильно.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, а вимоги Банку частковому задоволенню: з позичальника ОСОБА_3 підлягає стягненню прострочена заборгованість за кредитом, визначена станом на 07 березня 2015 року в загальній сумі 1017, 87 доларів США, із яких: прострочена заборгованість за кредитом - 376, 77 доларів США (а.с.56) ; прострочена заборгованість за процентами 641,10 доларів США (а.с.55); а також: пеня, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою кредиту - 680,26 грн. (а.с.54); пеня, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою відсотків - 423,18 грн.; 3% річних за прострочення сплати кредиту 20,41 грн. (а.с.56); 3% річних за прострочення сплати відсотків - 34,78 (а.с.57).

Решта заборгованості, що виникла після 07 березня 2015 року, розмір якої станом на 11 листопада 2015р. в загальній сумі становить 21878,63 доларів США, з якої: прострочена заборгованість за кредитом 1130,31 доларів США; прострочена заборгованість за процентами 2148,29 доларів США; сума поточної заборгованості за кредитом 18567,69 доларів США; сума поточної заборгованості за відсотками 32,34 доларів США; а також: пеня, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою кредиту 4 242,25 грн.; пеня, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою відсотків 8 177,94 грн.; 3% річних за прострочення сплати кредиту - 491,29 грн.; 3% річних за прострочення сплати відсотків 859,60 грн., нараховані з 07 березня 2015 року по 11 листопада 2015 року, підлягають стягненню з божника ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_4, як солідарного з позичальником ОСОБА_3 боржників.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції на підставі ст.309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 травня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором №ІЖ-2/Ф від 02.04.2008р. в розмірі: 1017, 87 доларів США, із яких: прострочена заборгованість за кредитом - 376, 77 доларів США; прострочена заборгованість за процентами 641,10 доларів США; а також: пеню, нараховану у звязку з несвоєчасною сплатою кредиту 680 гривень 26 коп.; пеню, нараховану у звязку з несвоєчасною сплатою відсотків 423 гривень 18 коп.; 3% річних за прострочення сплати кредиту 20 гривень 41 коп.; 3% річних за прострочення сплати відсотків 34 гривень78 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно заборгованість за кредитним договором №ІЖ-2/Ф від 02.04.2008р. в розмірі 21878,63 доларів США, з якої: прострочена заборгованість за кредитом 1130,31 доларів США; прострочена заборгованість за процентами 2148,29 доларів США; сума поточної заборгованості за кредитом 18567,69 доларів США; сума поточної заборгованості за відсотками 32,34 доларів США; а також: пеню, нараховану у звязку з несвоєчасною сплатою кредиту 4 242 гривень 25 коп.; пеню, нараховану у звязку з несвоєчасною сплатою відсотків 8 177 гривень 94 коп.; 3% річних за прострочення сплати кредиту 491 гривень 29 грн.; 3% річних за прострочення сплати відсотків 859 гривень 60 коп.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: