УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, Львівської міської ради, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Старий Львів», комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання пункту договору оренди недійсним, визнання недійсною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання добросовісним користувачем та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на рішення апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вони є власниками квартир № 8а, № 8б та відповідно, співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. З моменту набуття права власності на вказані квартири у їх відкритому, добросовісному, постійному користуванні перебувають підвальні приміщення у цьому будинку. Проте Львівська міська рада безпідставно втрутилась у право користування належними їм підвалами, уклавши 5 серпня 2011 року з ОСОБА_6 за результатами некомерційного конкурсу на право оренди, для здійснення господарської діяльності, договір оренди, за умовами якого останній у користування передані підвальні приміщення, що знаходяться у їх користуванні.

Зазначали, що підвальне приміщення під квартирою № 8б у цьому будинку технічно пов'язано з квартирою через отвір люка. Як добросовісні користувачі в підвальних приміщеннях вони проводили ремонтні роботи і постійно підтримують санітарний порядок. Претензій до них з боку балансоутримувача будинку не надходило. Експертним висновком підтверджено, що дійсно спірний підвал площею 18,6 кв. м. під квартирою № 8а у вказаному будинку, підвал площею 18,7 кв. м. під квартирою № 8б у цьому будинку, як і решта підвальних приміщень, розташованих під цими квартирами, відповідають діючим вимогам державних будівельних норм щодо визначення їх статусу як допоміжних приміщень житлового будинку, у вказаних підвалах проходять комунікаційні мережі, які пов'язані із комунікаційними мережами і вентиляційною системою всього будинку і їх експлуатація неможлива без доступу до підвалів. Вказані спірні приміщення ніколи не перебували у фактичному користуванні ОСОБА_6 і доступу до них вона ніколи не мала.

Позивачі просили, з урахуванням уточнених вимог: визнати недійсним п.1.1 договору оренди, департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_6 в частині передачі в строкове платне користування підвального приміщення площею 18,6 кв. м., який перебуває у користуванні співвласника будинку ОСОБА_5 і розташоване під його квартирою № 8а у вказаному будинку; визнати недійсною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 22 березня 2012 року № 1349 «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження п. 38 додатку до неї про передачу у власність ОСОБА_6 підвалів площею 48,6 кв. м. за вказаною адресою; визнати ОСОБА_4 добросовісним користувачем підвального приміщення площею 18,7 кв. м., розташованого під квартирою № 8б у зазначеному вище будинку, яке має вихід у квартиру через люк; визнати ОСОБА_5 добросовісним користувачем підвального приміщення площею 18,6 кв. м., розташованого під квартирою № 8а у цьому ж будинку; зобов'язати Львівську міську раду не чинити їм перешкоди у користуванні підвалами площею 18,6 кв. м. та 18,7 кв. м. відповідно, що розташовані під належними їм зазначеними квартирами .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року рішення районного суду в частині позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання п. 1.1 договору оренди від 8 серпня 201 року, визнання недійсною та скасування ухвали Львівської міської ради від 23 лютого 2012 року № 1349 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 в цій частині. Визнано п. 1.1 договору оренди від 8 серпня 2011 року в частині передачі в строкове платне користування підвального приміщення площею 18,6 кв. м позначеного в технічному паспорті на нежилі приміщення літ. УІІІ, який перебуває у користуванні співвласника будинку ОСОБА_5 і розташований під квартирою АДРЕСА_1. Визнано недійсною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 23 лютого 2012 року № 1349 «Про затвердження об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження п. 38 додатку до неї про передачу у власність ОСОБА_6 підвалів площею 48,6 кв. м. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), урахувавши рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення), положення Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», «Про приватизацію державного житлового фонду», правильно виходив із того, що допоміжні приміщення передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків і розпорядження такою власністю на підставі ч. 2 ст. 369 ЦК України здійснюється за згодою всіх власників. Крім того, висновком Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27 травня 2014 року № 2024 (а.с. 200-203, т.1) встановлено, що спірні підвальні приміщення, розташовані під належними позивача квартирами відповідають вимогам державних будівельних норм щодо визначення їх статусу як допоміжних приміщень житлового будинку. У вказаних приміщеннях проходять комунікаційні мережі, які використовуються для обслуговування всіх квартир і будинку в цілому, експлуатація мереж неможлива без доступу до підвалів.

Отже, Львівська міська рада безпідставно розпорядилась допоміжним приміщенням будинку, який перебуває у спільній власності власників квартир будинку, у тому числі і позивачів, договір оренди від 5 серпня 2011 року та ухвала Львівської міської ради від 22 березня 2012 року № 1349 порушують права позивачів на майно, яке належить на праві спільної власності співвласникам будинку та право користування таким майном, а, відтак, у силу вимог ст. ст. 21, 203, 215 ЦК України вони є недійсними.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І.Журавель

С.П.Штелик