Ухвала

іменем україни

05 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство інфраструктури України, первинна Профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Державна служба України з питань праці, про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконними накази ДП «Адміністрація морських портів України» від 06 травня 2015 року № 154-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» та від 14 вересня 2015 № 288-к 3-1 «Про припинення трудового договору»; поновити позивача на посаді заступника начальника відділу капітального будівництва та експлуатації енергетичного господарства та інженерних мереж інженерної служби ДП «Адміністрація морських портів України»; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді; визнати недійсним запис № 36 у трудовій книжці про звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату; стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» середній заробіток за час вимушеного прогулу і 150 тис. грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди; покласти на голову ДП «Адміністрація морських портів України» обов'язок відшкодувати шкоду, завдану підприємству оплатою вимушеного прогулу позивачу, у зв'язку з незаконним звільненням.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2014 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

Судами встановлено, що 06 травня 2015 ДП «Адміністрація морських портів України» прийняла наказ № 145-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ», відповідно до якого посаду, яку обіймав позивач, було виключено зі штатного розпису апарату управління підприємства.

18 травня 2015 року ОСОБА_4 було ознайомлено з указаним наказом та попереджено про наступне вивільнення.

Також судами було встановлено, що на виконання положень ст. 49-2 КЗпП України відповідачем були запропоновані всі наявні вакантні посади станом на 12 травня 2015 року, 03 серпня 2015 року, 10 серпня 2015 року, однак ОСОБА_4 відмовився від запропонованих вакансій.

Встановивши, що на підприємстві мало місце скорочення штату працівників, від запропонованих посад позивач відмовився, відмова профспілкової організації відповідача у наданні згоди на звільнення є необґрунтованою, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням законодавства про працю.

Наведені у касаційній скарзі доводи вказаних висновків судів не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення, а тому касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана І.М. Завгородня Л.М. Мазур