Ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, зареєстрованого між ними 22 жовтня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вони з відповідачем мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні відносини у сторін на початку складалися добре, проте згодом ОСОБА_5 почав зловживати спиртними напоями. Із кожним роком ситуація погіршувалася і періоди, коли він не зловживав спиртними напоями, ставали все менш тривалими. У стані алкогольного сп'яніння ОСОБА_5 поводив себе неадекватно та агресивно, кричав, погрожував, міг поламати меблі в квартирі. Із травня 2015 року сімейно-шлюбні стосунки між сторонами припинилися і позивач не прагне їхнього відновлення, у зв'язку з чим і звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу.

ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позов про поділ майна, в якому посилався на те, що під час шлюбу у 2013 році сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_4 заперечує його право на вищевказану квартиру, тому ОСОБА_5 просив визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири на підставі ст. ст. 60, 69, 70 СК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 14 листопада 2005 року, актовий запис № 1965.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині задоволення зустрічного позову, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5 про поділ квартири, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості зустрічних позовних вимог, оскільки вищевказана квартира є спільною сумісною власністю сторін, адже набута сторонами як подружжям за час шлюбу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що на придбання зазначеної квартири вона витратила особисті кошти у розмірі 6388,18 дол. США, отримані від продажу належної їй на праві власності однокімнатної квартири АДРЕСА_2, апеляційний суд зазначив, що вказану квартиру № 119 продано 19 лютого 2011 року, у той час як квартиру № 181 придбано 25 квітня 2013 року, тобто більш ніж через два роки. У зв'язку з цим суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, отримані від продажу у 2011 році квартири у розмірі 50 733 грн, були витрачені позивачем на придбання спірної квартири.

Разом із тим надані позивачем копії боргових розписок від 31 грудня 2011 року апеляційний суд обґрунтовано визнав недопустимими доказами, оскільки не надано їх оригіналів для посвідчення цих копій.

Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, вони висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко