Провадження № 2/522/7228/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

при секретарі Скибінській Є. С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом Громадської організації «ОБЕРІГ ОДЕСА», Одеської обласної організації конгресу українських націоналістів, ОСОБА_1 до Голови Одеської міської ради ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Громадська організація «ОБЕРІГ ОДЕСА», Одеська обласна організація конгресу українських націоналістів, ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати інформацію, викладену у виступі голови Одеської міської ради ОСОБА_2 на апаратній нараді 25.07.2016р., щодо проведеного 24.07.2016р. віче «Одеса для кожного з нас», недостовірною, такою, що завдає значної шкоди діловій репутації Громадської організації «ОБЕРІГ ОДЕСА», Одеської обласної організації конгресу українських націоналістів, ОСОБА_1 та такою, що порушує право організацій на недоторканість ділової репутації та право на недоторканість честі та гідності фізичної особи, зобовязати голову Одеської міської ради ОСОБА_2 спростувати протягом тижня недостовірну інформацію щодо проведеного 24.07.2016р. віче «Одеса для кожного за нас», а також стягнути з голови Одеської міської ради ОСОБА_2 на користь Громадської організації «ОБЕРІГ ОДЕСА», Одеської обласної організації конгресу українських націоналістів, ОСОБА_1 компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень.

При цьому Позивачі мотивують свої вимоги тим, що 24 липня 2016 року на Приморському бульварі, біля памятника Емануіла де Рішельє відбулося віче «Одеса для кожного за нас», організаторами якого були Громадська організація «ОБЕРІГ ОДЕСА», Одеська обласна організація конгресу українських націоналістів, ОСОБА_1, метою якого було звернути увагу міської ради на проблеми громадян з обмеженими фізичними можливостями.

25 липня 2016 року відбулася апаратна нарада Одеської міської ради, на якій голова Одеської міської ради ОСОБА_2 заявив: «Вчера на, возле Потемкинской лестницы пытались сымитировать там опять проплаченную такую встречу, привезти инвалидов много и, чтоб там доступная среда в Одессе».

Позивачі у позовній заяві та при наданні усних пояснень зазначили, що викладена у виступі голови Одеської міської ради ОСОБА_2 інформація є недостовірною, такою, що дискредитує Громадську організацію «ОБЕРІГ ОДЕСА», Одеську обласну організацію конгресу українських націоналістів, ОСОБА_1, несе в собі негативне змістовне навантаження, знижує престиж Позивачів та підриває довіру до їх діяльності, у звязку з чим порушує особисті немайнові права Позивачів.

У судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Також представником відповідача до суду було надано письмові заперечення, в яких він посилався на наступні обставини. Згідно з повідомленням про проведення 24 липня 2016 року віче «Одеса для кожного з нас», викладеного у заяві на імя Одеського міського голови за вх. № 022-09/133 від 20.07.2016р., організатором цього заходу є Громадська організація «ОБЕРІГ ОДЕСА» одноособово.

Одеська обласна організація конгресу українських націоналістів та гр. ОСОБА_1 не звертались до Одеської міської ради із повідомленням про організацію чи участь у заході, який відбувся 24 липня 2016 року біля памятника Емануілу де Рішельє на Приморському бульварі у м. Одеса.

На думку Відповідача з наведеного безумовно вбачається відсутність факту порушення немайнових прав Одеської обласної організації конгресу українських націоналістів та ОСОБА_1.

Відповідач вказав, що його вислів не містить інформації безпосередньо про діяльність будь-кого з Позивачів або посадових осіб ГО «ОБЕРІГ ОДЕСА» та членів Одеської обласної організації конгресу українських націоналістів, тому не відповідає критеріям недостовірної інформації, оскільки не містить фактичних даних, а є вираженням думки тому, як наслідок, дії Одеського міського голови ОСОБА_2 не містять у собі юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

У судовому засіданні представник Відповідача пояснив, що до Одеського міського голови звернулися мешканці міста Одеси з обмеженими можливостями із заявами за вх. № 38-б/п-4871 від 25.07.2016р. та № 31-Х-4847 від 22.07.2016р., з яких вбачається, що активісти ГО «ОБЕРІГ ОДЕСА» зверталися до інвалідів із пропозиціями прийняти участь у заході, який відбувся 24 липня 2015 року біля памятника Емануілу де Рішельє на Приморському бульварі у м. Одеса, за матеріальну винагороду.

Крім цього, слід представник Відповідача звернув увагу суду на те, що Позивачі в якості підстави для задоволення позову посилаються на ч. 3 ст. 277 ЦК України, яка передбачала, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Однак, вказана норма втратила чинність на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27.03.2014р.

Додатково представник Відповідача зазначив, що при заявлені вимог про відшкодування моральної шкоди Позивачами не зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань Позивачі виходили, визначаючи розмір шкоди, та не підтверджено наявність такої шкоди жодними доказами.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та допитаних у судовому засіданні свідків суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 24 липня 2016 року у м. Одесі на Приморському бульварі, біля памятника Емануілу де Рішельє відбулося віче «Одеса для кожного за нас» за участю осіб-інвалідів та осіб з обмеженими фізичними можливостями, метою якого було звернути увагу органів місцевого самоврядування на проблеми громадян з обмеженими фізичними можливостями.

Відповідно до повідомлення про проведення 24 липня 2016 року віче «Одеса для кожного з нас», викладеного у заяві на імя Одеського міського голови за вх. № 022-09/133 від 20.07.2016р., організатором цього заходу є Громадська організація «ОБЕРІГ ОДЕСА» одноособово.

Одеська обласна організація конгресу українських націоналістів та гр. ОСОБА_1 не звертались до Одеської міської ради із повідомленням про організацію чи участь у заході, який відбувся 24 липня 2016 року біля памятника Дюку де Рішельє на Приморському бульварі у м. Одеса.

До Одеського міського голови звернулися мешканці міста Одеси з обмеженими можливостями із заявами за вх. № 38-б/п-4871 від 25.07.2016р. та № 31-Х-4847 від 22.07.2016р., з яких вбачається, що активісти ГО «ОБЕРІГ ОДЕСА» зверталися до інвалідів із пропозиціями прийняти участь у заході, який відбувся 24 липня 2015 року біля памятника Дюку де Рішельє на Приморському бульварі у м. Одеса, за матеріальну винагороду.

25 липня 2016 року відбулася апаратна нарада Одеської міської ради, на якій голова Одеської міської ради ОСОБА_2 зазначив: «Вчера на, возле Потемкинской лестницы пытались сымитировать там опять проплаченную такую встречу, привезти инвалидов много и, чтоб там доступная среда в Одессе».

Зважаючи на встановлені судом обставини, спірні відносини між сторонами виникли із приводу поширення недостовірної інформації та її спростування, регулювання яких здійснюється відповідно до норм Конституції України та положень гл. 20, 22 ЦК України.

Відповідно до правової позиції Конституційного суду України, висловленої у рішенні від 19 квітня 2001 року № 4-рп/2001 по справі № 1-30/2001, право громадян на проведення мирних зборів, мітингів, походів, демонстрацій, передбачене ст. 39 Конституції України, може бути реалізовано за умови обов'язкового завчасного сповіщення про це органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування. Таке сповіщення має здійснюватись громадянами через організаторів масових зібрань.

Враховуючи, сповіщення Одеської міської ради про проведення 24 липня 2016 року віче «Одеса для кожного за нас» лише Громадською організацією «ОБЕРІГ ОДЕСА» листом на імя Одеського міського голови за вх. № 022-09/133 від 20.07.2016р., відсутність інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про організацію вказаного заходу Одеською обласною організацією конгресу українських націоналістів, ОСОБА_1, суд приходить до висновку про те, що вказаними особами не надано суду достатніх доказів про порушення або оспорювання їх немайнових прав чи охоронюваних законом інтересів з боку Відповідача.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу думки і слова, межею якої є право іншої особи на повагу до її гідності та честі.

За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до частини першої статті 91 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Положеннями ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. . Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 18 вказаної Постанови роз'яснено, що, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Однак, вислів Відповідача «Вчера на, возле Потемкинской лестницы пытались сымитировать там опять проплаченную такую встречу, привезти инвалидов много и, чтоб там доступная среда в Одессе» не відповідає критеріям недостовірної інформації, оскільки не містить фактичних даних, а є вираженням думки тому, як наслідок, дії Відповідача не містять у собі юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зміст зазначених у ст.15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах ст.ст., що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб (аналіз ВСУ практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України від 29.05.2014 року). .

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Відповідно до ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб й лише в межах заявлених ним позовних вимог та на підставі доказів сторін й інших осіб які беруть учать у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до п.25, 26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів у порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

З наданих документів до суду не вбачається, в чому саме полягають порушення прав Позивачів, Позивачами не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що їх права та свободи будь-ким порушені чи не визнаються, або оспорюються, не наведено доказів, у чому полягають порушення її прав.

Відсутність порушення прав Позивачів тягне за собою відмову у його захисті судом і відповідно має своїм наслідком відмову у позові.

Додатково суд зазначає що, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах "Лінгенс проти Австрії" від 8 липня 1986 року та "Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року.

Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів(вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, а тому їх неможна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, у своєму рішенні від 08.07.1986 року у справі Лінгенса проти Австрії ("Lingens v. Austria") (12/1984/84/131) зазначив, що слід розмежовувати факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення сторін, їх представників, здійснивши допит свідків, суд вважає, що за своїм характером оспорювана інформація є оціночним судженням, у зв'язку з чим не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності.

Судом не приймаються до уваги посилання Позивачів на ч. 3 ст. 277 ЦК України, яка передбачала, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, оскільки вказана норма втратила чинність на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27.03.2014р., тобто до виникнення спірних правовідносин.

З огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання спірної інформації недостовірною та її спростування.

Розглядаючи вимогу Позивачів щодо грошового відшкодування завданої їм з вини Відповідача моральної шкоди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн. унаслідок розповсюдження щодо них недостовірної інформації, що принижує його гідність, честь та ділову репутацію, суд виходить з такого.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Щодо визначення розміру відшкодування позивачу моральної шкоди, суд керується п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, в редакції від 25.05.2001 року, який зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи, що судом не встановлено, а сторонами не доведено факт порушення Відповідачем немайнових прав Позивачів шляхом розповсюдження недостовірної інформації, у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст. 213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З наведеного вище суд вважає позов є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за недоведеністю вимог.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підтверджуються фактичними обставинами справи та зібраними доказами, тому вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7,8,10,11,15,209,212-215,294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Громадської організації «ОБЕРІГ ОДЕСА», Одеської обласної організації конгресу українських націоналістів, ОСОБА_1 до Голови Одеської міської ради ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії.

Суддя А. Ю. Бойчук