УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Карпенко С.О.,Мостової С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Національного банку України про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Національного банку України на рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 20 жовтня 1999 року по 30 жовтня 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем за безстроковими трудовими договорами та був звільнений на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року позивача було поновлено на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду відповідача з 17 листопада 2014 року, однак відповідно до наказу Голови Національного банку України № 634-к від 04 лютого 2015 року він був звільнений з вказаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Вважає своє звільнення незаконним та таким що суперечить чинному законодавству України.

На підставі наведеного, просив суд визнати наказ Голови Національного банку України № 634-к від 04 лютого 2015 року про його звільнення незаконним та скасувати, поновити його на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України зі сплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано незаконним наказ Національного банку України від 04 лютого 2015 року № 634-к.

Поновлено ОСОБА_6 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2015 року по 30 березня 2016 року в сумі 367 307,44 грн з відрахуванням обов'язкових виплат та платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Національний банк України просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що триваючого порушення трудової дисципліни ОСОБА_6 не відбулося, а відтак місячний строк для притягнення позивача до відповідальності є таким, що сплив.

Крім того, ОСОБА_6 не ухилявся від свого обов'язку щодо передачі матеріальних та інших цінностей, документів, печаток тощо, внаслідок свого звільнення, а наголошував про необхідність здійснення даної передачі у відповідності до встановленої процедури та створення спеціальної комісії.

Вирішуючи питання про стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходив з того, що , що середня місячна заробітна плата ОСОБА_6 за останні 2 місяці (жовтень-листопад 2014 року) розрахована відповідно до постанови КМУ від 8 лютого 1995 року № 100 та становить 24 708,66 грн.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 працював в Національному банку України на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України з 18 травня 2012 року.

Наказом НБУ від 30 жовтня 2014 року № 1881-к ОСОБА_6 звільнено з посади директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду НБУ з роботи 30 жовтня 2014 року за вчинений 30 вересня 2014 року прогул (відсутність на роботі більше трьох годин поспіль протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 ст. 40 КЗпП України).

У період з 30 жовтня 2014 року по 15 листопада 2014 року позивач мав тимчасову непрацездатність, що підтверджується листком непрацездатності серія АГІ № 919650.

Наказом НБУ від 12 січня 2015 року №33-к «Про внесення зміни до наказу Національного банку України від 30 жовтня 2014 року №1881-к», у п. 1 наказу відповідача «Про звільнення ОСОБА_6» від 30 жовтня 2014 року №1881-к цифри та слова «30 жовтня 2014 року» замінив цифрами та словами «17 листопада 2014 року».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року визнано незаконними наказ Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 1881-к «Про звільнення ОСОБА_6», наказ Національного банку України від 12 січня 2015 року № 33-к «Про внесення зміни до наказу Національного банку України 30.10.2014 № 1881-к» та скасовано їх; ОСОБА_6 поновлено на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, з 17 листопада 2014 року.

03 лютого 2015 року Національним банком України було видано наказ № 626-к, яким поновлено ОСОБА_6 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, з 17 листопада 2014 року. Цим же наказом директора Департаменту з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України Курінного О.М. було зобов'язано ознайомити ОСОБА_6 з наказом відповідача від 22 січня 2015 року № 12-од «Про окремі заходи щодо виконання Постанови Правління Національного банку України», під розписування визначити позивачу робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами, розробити та затвердити посадову інструкцію позивача і ознайомити його з нею під розписування, здійснювати табелювання, контроль за роботою позивача, а також дотримання ним Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Національного банку України (том І, а. с. 16).

04 лютого 2015 року позивач приступив до виконання своїх трудових обов'язків на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

Наказом Національного банку України від 04 лютого 2015 року № 634-к звільнено ОСОБА_6, директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором (п. 3 ст. 40 КЗпП України) (том І, а. с. 45).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

З матеріалів справи вбачається, що наказом НБУ від 20 жовтня 2014 року № 1821-к за порушення пункту 5.3 Положення про Дирекцію з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19 грудня 2012 року № 547, що виявилося у порушеннях вимог законодавства України під час виконання Дирекцією завдань та функцій, визначених цим Положенням, невжитті ним достатніх заходів щодо виявлення допущених помилок та надання до Нацкомфінпослуг виправленої звітності ОСОБА_6 оголошено догану (том І, а. с. 35).

Наказом НБУ від 30 жовтня 2014 року № 1881-к ОСОБА_6 звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

У період з 30 жовтня 2014 року по 4 лютого 2015 року трудові відносини з позивачем були припинені, а відновлені у зв'язку з визнанням рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року його звільнення незаконним.

Наказом Національного банку України від 03 лютого 2015 року № 626-к ОСОБА_6 поновлено на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, з 17 листопада 2014 року.

04 лютого 2015 року позивач приступив до виконання своїх трудових обов'язків на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, виконуючи покладені на нього обов'язки відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Національного банку України та Положення про Дирекцію.

Цього ж дня наказом Національного банку України від 04 лютого 2015 року № 634-к звільнено ОСОБА_6, директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, з роботи 4 лютого 2015 року за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором (п. 3 ст. 40 КЗпП України).

В обґрунтування систематичного невиконання ОСОБА_6 без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, Національний банк України послався на те, що згідно з пунктом 344 Інструкції з діловодства в системі Національного банку України, затвердженою постановою Правління Відповідача від 14 листопада 2012 року № 473, печатки і штампи у Національному банку України зберігаються в сейфах або закритих шафах, а гербові печатки у вогнетривкому сейфі. Контроль за використанням, зберіганням, обліком печаток і штампів покладається на керівників структурних підрозділів. Печатки Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду відповідача та Корпоративного недержавного пенсійного фонду відповідача мали б зберігатися у сейфі позивача, як директора Дирекції. Проте, після звільнення позивача з роботи 30 жовтня 2014 року Комісією щодо доступу до приміщення Дирекції та сейфу позивача, створеної розпорядженням відповідача від 03 листопада 2014 року № 653-р було виявлено факт відсутності зазначених печаток. Як було повідомлено самим позивачем ці печатки зберігалися у нього за межами приміщень відповідача. У зв'язку із такими діями ОСОБА_6 тривалий час діяльність Дирекції було ускладнено. Крім того, Дирекція вимушена замовити для виготовлення нові печатки для забезпечення свої діяльності, що були отримані Дирекцією 21 листопада 2014 року. ОСОБА_6 пояснень, які б виправдовували його дії, не надав.

Також в наказі зазначено про порушення ОСОБА_6 статті 139 КЗпП України, пункту 1.9 Положення та пункту 344 Інструкції, а також те, що за неналежне виконання покладених обов'язків до ОСОБА_6 у жовтні 2014 року вже застосовувався захід дисциплінарного стягнення (оголошено догану - наказ Національного банку України від 20 жовтня 2014 року № 1821-к).

З викладеного вбачається, що звільнення ОСОБА_6 наказом від 04 лютого 2015 року пов'язано з подіями, які мали місце 30 жовтня 2014 року.

Таким чином, місячний строк для притягнення позивача до відповідальності сплив, оскільки відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

В той час як встановлено судом ОСОБА_6 протягом зазначеного місяця не був звільнений від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю та не перебував у відпустці.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо незаконності наказу Національного банку України від 04 лютого 2015 року № 634-к, яким звільнено ОСОБА_6, оскільки відповідачем порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення, а саме строк його застосування, оскільки з моменту виявлення факту відсутності печаток в сейфі позивача пройшло більше місяця.

Крім того, 04 лютого 2015 року Головою Національного банку України Гонтаревою В.О. було запропоновано ОСОБА_6 надати письмові пояснення щодо відсутності печаток та передати печатки начальникові управління діловодства та забезпечення діяльності Правління Національного банку України Департаменту з корпоративних питань ОСОБА_9.

ОСОБА_6 передати печатки відмовився, також зазначив про відсутність належним чином обладнаного робочого місця.

04 лютого 2015 року комісія з працівників Національного банку України склали актом про те, що позивач ОСОБА_6 отримав лист Голови Національного банку України Гонтаревої В.О. від 04 лютого 2015 року № В/17-113/6236, проте передати печатки відмовився мотивуючи це відсутністю необхідних повноважень у ОСОБА_9 та необхідністю створення відповідної комісії у складі, зокрема, працівників Департаменту аудиту, Юридичного департаменту та Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

Матеріали справи доказів того, що роботодавець в день поновлення ОСОБА_6 на роботі на виконання рішення суду належним чином визначив позивачу робоче місце, забезпечив його необхідними для роботи засобами не містять.

З урахуванням наведеного, рішення апеляційного суду в частині визнання незаконним наказу Національного банку України від 04 лютого 2015 року № 634-к та поновлення ОСОБА_6 на роботі на посаді директора Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України ухвалено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з висновками суду апеляційної інстанції в частині розміру стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на таке.

Відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом апеляційної інстанції, під час визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не наведено розрахунку, за яким обраховано період затримки за календарні дні з використанням даних про середній заробіток позивача за минулі періоди.

При цьому поза увагою суду залишилось те, що здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-195цс14.

Апеляційний суд, в порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, ухвалюючи рішення, зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, при визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, не навів відповідного розрахунку та відповідно мотивів стягнення на користь позивача саме 367 307,44 грн.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Національного банку України задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року в частині стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова