Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, територіальної громади с. Тисів Болехівської міської ради, треті особи: Долинська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_6, ОСОБА_7, неповнолітні ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, в особі їх законного представника ОСОБА_6, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, визнання права власності на спадкове майно, зобов'язати вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03 листопада 2015 року та зобов'язати Долинську державну районну нотаріальну контору внести зміни в Державний реєстр речових прав на майно, анулювавши запис про право власності за № 11863771, згідно з яким власником житлового будинку АДРЕСА_1 вказаний ОСОБА_5 та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований дідом та бабою (батьками його матері ОСОБА_11 в 30-х роках минулого століття. Після їх смерті у спірному будинку залишилися проживати його мати ОСОБА_11 та батько ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати ОСОБА_11 померла та залишила заповіт від 18 березня 2011 року, згідно з яким все своє майно заповіла в рівних частках на позивача та його брата ОСОБА_5 Ні позивач, ні його брат, у встановлений законом строк, не зверталися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак позивач вважає, що він спадщину прийняв відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки ОСОБА_11 перед смертю проживала разом із ним.

Позивач зазначає, що його батьки за час шлюбу не нажили ніякого майна, а з 1985 року взагалі проживали окремо, а саме, мати у спірному будинку, а батько у літній кухні, тому не можна вважати батька таким, що прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

З урахуванням викладеного позивач вважає, що його батько ОСОБА_12 не набув прав власності на спірний житловий будинок ні в порядку спадкування, ні в силу будь-яких цивільно-правових угод, а тому не мав права ним розпоряджатися шляхом складання заповіту, тому звернувся до суду з указаним позовом.

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірний жилий будинок по АДРЕСА_1 був побудований дідом і бабою позивача (батьками їхньої матері ОСОБА_11.) в 30-х роках минулого століття. Після смерті діда і баби у ньому залишилася проживати мати сторін ОСОБА_11 із батьком ОСОБА_12 У шлюбі у них народилося троє дітей: ОСОБА_13, ОСОБА_5 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 померла, залишивши заповіт від 18 березня 2011 року, згідно з яким все належне їй майно вона в рівних частинах заповіла ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Однак, жодний із спадкоємців, в тому числі і за заповітом, із заявою про прийняття спадщини до органів нотаріату у встановлений законом термін та із заявами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, не зверталися, спадщину не прийняли.

Відповідно до довідки від 22 жовтня 20І5 року № 1362, виданої Виконкомом Тисівської сільської ради та погосподарської книги мати сторін - ОСОБА_11, була прописана і проживала до дня смерті у власному будинку по АДРЕСА_1 разом з її чоловіком батьком сторін - ОСОБА_12

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За таких обставин, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що оскільки спадкоємці за заповітом після смерті ОСОБА_11 у встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались, спадщини не прийняли, то спадщину за законом прийняв її чоловік ОСОБА_12, оскільки на день смерті він був зареєстрований та проживав із спадкодавцем.

Судами також установлено, що батько сторін - ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. За життя, а саме 25 листопада 2008 року склав заповіт, згідно з яким все своє майно заповів ОСОБА_5

На підставі вказаного заповіту 03 листопада 2015 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання за ОСОБА_4 права власності на спадкове майно, оскільки ОСОБА_12, як власник спірного домоволодіння, у встановленому законом порядку, розпорядився своїм майном на випадок смерті на користь ОСОБА_5, який після смерті ОСОБА_12 прийняв спадкове майно.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.І. Євтушенко
О.В. Кадєтова