Провадження № 2/369/1823/16
РІШЕННЯ

Іменем України

10.10.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчка А.Я.

за участю секретаря Раситюк М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Український центр підготовки охоронців» про стягнення заробітної плати , -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ДП «Український центр підготовки охоронців» про стягнення заробітної плати.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 23 лютого 2015 року її було прийнято на посаду головного юрисконсульта Державного підприємства «Український центр підготовик охоронців» з окладом згідно штатного розпису 1500 грн. на період відпустки по догляду за дитиною та досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 до дня фактичного виходу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом № 01/08/15 від 03 серпня 2015 року на підставі особистої заяви про звільнення за власним бажанням її було звільнено з посади головного юрисконсульта. Проте за час виконання трудових обов»язків, а саме з 28.02. 2018 року по 03.08. 2015 року заробітна плата йому не виплачувалась.

Проте при звільненні відповідачем фактична повна виплата належних сум також здійснена не була і дотепер, з нею не було проведено жодних розрахунків. Отже заборгованість по заробітній платі з 28.02. 2015 року по 03.08. 2015 року становить 7 500 грн.

Таким чином належна до стягнення з відповідача сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 03.08. 2015 року по 10.09. 2015 року складає 2769, 12 грн., яка розраховується за вищевказаною у порядку формулою, а саме, середньоденна заробітна плата в розмірі 76, 92 грн. помножена на 36 діб затримки фактичної виплати заробітної плати з часу звільнення.

На підставі вищевказаного стягнути з Державного підприємства «Український центр підготовки охоронців заборгованість по заробітній платі, що складає 7 500 грн. та середній заробіток за затримку у виплаті заробітної плати в загальному розмірі 2769, 12 грн.

Позивачка до суду з»явилась, позов підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача до суду не з»явились, про день, час та місце слухання справи судом належним чином повідомлені, причини неявки суду не відомі.

За згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 23 лютого 2015 року позивачку ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного юрисконсульта Державного підприємства «Український центр підготовки охоронців» з окладом згідно штатного розпису 1500 грн. на період відпустки по догляду за дитиною та досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 до дня фактичного виходу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом № 01/08/15 від 03 серпня 2015 року на підставі особистої заяви про звільнення за власним бажанням її було звільнено з посади головного юрисконсульта. Проте за час виконання трудових обов»язків, а саме з 28.02. 2018 року по 03.08. 2015 року заробітна плата їй не виплачувалась.

Проте при звільненні відповідачем фактична повна виплата належних сум також здійснена не була і дотепер, з нею не було проведено жодних розрахунків. Отже заборгованість по заробітній платі з 28.02. 2015 року по 03.08. 2015 року становить 7 500 грн.

Таким чином належна до стягнення з відповідача сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 03.08. 2015 року по 10.09. 2015 року складає 2769, 12 грн., яка розраховується за вищевказаною у порядку формулою, а саме, середньоденна заробітна плата в розмірі 76, 92 грн. помножена на 36 діб затримки фактичної виплати заробітної плати з часу звільнення.

Таким, чином, судом встановлено, що правовідносини, які склались регулюються трудовим законодавством та пов'язані з нарахуванням та виплатою заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування судом цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Як правило, власник порушеного права, може скористуватись не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається як правило в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Згідно ст. 115 КЗпП передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144цс13).

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно ст. 237-1КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи та аналізуючи вищевикладене суд вважає, що відповідачем здійснено правильне нарахування та виплата у повному обсязі всіх нарахувань по заробітній платі та компенсації за невикористанні дні відпустки.

За таких обставин суд вважає, що позивачем всупереч положень ст. 60 ЦПК України не доведено та не надано безспірних доказів, щодо розміру грошових коштів належних їй до виплати при звільненні та порушення її прав відповідачем стосовно невиплати вказаних сум, оскільки як вбачається із матеріалів справи певні кошти позивачу були нараховані.

У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у поному обсязі.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. 1215 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 66, 209, 212-214 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Український центр підготовки охоронців» про стягнення заробітної плати - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.Я.Волчко