Справа №339/250/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Стельмах М.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.66) просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Л.Українки, 3 в с. Міжріччя, посвідчений 04.06.2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_6

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є одинокою особою похилого віку, неодруженим, власних дітей не має та проживає у будинку за вказаною адресою.

Вказував, що у 2015 році до нього звернулася онука його сестри Ольги ОСОБА_5 та стала переконувати, щоб він віддав їй власний будинок, а вона буде його доглядати до смерті, оскільки через погіршення стану здоров'я ( став погано бачити та чути) він почував себе немічним, не міг самостійно пересуватися та потребував догляду. Зокрема, вона пообіцяла, що коли він підпише договір у нотаріуса, то вона готуватиме йому їжу, прати білизну і надавати йому всю необхідну допомогу.

При укладенні договору нотаріус пояснила, що Мар'яна буде його доглядати до смерті і він підписував документи, не читаючи, бо погано бачив, а всі підписані ним нотаріально завірені документи забрали відповідачі, залишивши йому тільки заяву ОСОБА_5.

Після підписання договору, він і надалі продовжував проживати у власному будинку та приходив харчуватися до Маряни, яка проживала по сусідству. Через погану їжу, у нього виникла підозра, що його намагаються отруїти.

Через таке ставлення до нього він змушений проживати у Болехівському Червоному ОСОБА_7 і Мар'яна жодного разу його не провідала.

А коли повернувся додому та побачив, що вона не змінила свого ставлення, то він умисно з метою завдання собі смерті засунув голку в руку, про що повідомив Мар'яну, яка викликавши таксі, відправили його до лікарні, де був прооперованим.

Посилаючись на те, що наміру укладати договір дарування житлового будинку, який є його єдиним житлом, в нього ніколи не було, а укладений договір не відповідав його внутрішній волі, оскільки вважав, що за цим догором його будуть довічно утримувати, його волевиявлення не було вільним та він помилявся щодо правової природи й змісту правочину, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду до участі у справі в порядку ст.45 ЦПК України залучено орган піки та піклування Болехівської міської ради ( а.с.135).

Під час розгляду справи позивач підтримав позов з підстав, викладених у позовній заяві та додатково пояснив, що ОСОБА_5 хотіла, щоб він переписав будинок, і запевняла, що разом з чоловіком будуть його доглядати. Маряна повідомила йому, що вони їдуть на дитину оформляти гроші і дала йому на підпис документи, які він підписав. Договір дарування ніхто йому не давав, а надали тільки документи, в якому зазначено, що відповідачі повинні його утримувати. Після того як підписав ці документи, то декілька днів жив у відповідачів, а потім пішов до свого будинку, де прописаний і проживає. Іншого будинку немає. Не заперечував, що колись їздив скутером, а зараз не їздить, бо хворіє, його болить голова і ноги. Маряна перестала йому готувати їсти, щоб не бути голодним їздив харчуватися в столову до м.Болехова. Йому не хотілось жити, тому засунув голку в палець. Скільки закінчив класів не памятає. Має слуховий апарат, але не користується ним, тому, що немає батарейок і ніхто не хоче дати гроші на таку покупку.

Відповідачі не подали заперечень щодо заявлених вимог, в судові засідання не зявлялися, їх інтереси представляв представник ОСОБА_2 на підставі доручень (а.с.22,25).

Для дачі особистих пояснень з приводу укладення договору дарування, який є предметом спору, суд визнав явку відповідачів обовязковою (а.с.136), внаслідок чого тричі відкладав розгляд справи.

Проте, відповідачі, будучи повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать вручені їм судові повістки на а.с.143, 153,154, 158,159, в судові засідання так і не зявилися та не надали доказів на підтвердження поважності причин такої неявки.

При таких обставинах, суд, керуючись вимогами ст.169 ЦПК України, ухвалив вирішити справу на підставі наявних даних та доказів.

Представник відповідачів, заперечуючи позовним вимогам, вказував на те, що в дійсності, позивач не є сліпим та глухим, як себе видає, він до укладення договору був в добрій формі і був здатний себе доглядати та не був немічним. Позивач після укладення договору мав право вибору де жити, тому, відповідно проживав там, де хотів : і в будинку відповідачів і у власному будинку. Абонентські рахунки на оплату комунальних послуг не переоформили на відповідачів після укладення договору, бо в цьому не було потреби. Відповідачі вказали в заяві, поданій до міської ради з проханням питання про оформлення договору не висвітлювати на сайті міської ради тільки тому, що заяву такого змісту вони написали під диктовку працівника міської ради. Вважає, що укладений договір дарування відповідає волі позивача, а тому немає підстав для визнання його недійсним.

Представник органу опіки та піклування пояснила, що до них звернулася ОСОБА_5 та повідомила, що є племінницею ОСОБА_3 і доглядає за ним, а він хоче подарувати будинок її дитині. Їй роз'яснили, які документи необхідні для оформлення такої угоди. Виконком Болехівської міської ради дав згоду на укладення договору з метою захисту інтересів дитини, а тому вважає, що оспорюваний правочин відповідає вимогам закону.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що проживає поруч з позивачем, який є немічним, має поганий слух (чує тільки зблизька) . Пригадує, коли фельдшерка, зробивши йому укол, вела його додому, то зробила зауваження : " Які ви сусіди, що не можете подивитися за ним". Позивач став часто ходити до ОСОБА_5, яка є його родичкою, а потім тиждень жив у неї. ОСОБА_5 говорила, що буде доглядати його до смерті. Але готувала вона несмачно, тому позивач їздив харчуватися в Болехів в столову. Відповідачі в будинку ОСОБА_3 ніколи не жили, і за комунальні послуги платив він сам. З приводу будинку пояснював, що підписував якісь документи на гроші і що відповідачі мають утримувати його до смерті.

Свідок ОСОБА_9 теж підтвердила, що є сусідкою позивача, який має проблеми із слухом : погано чує, є немічним та потребував догляду. Їй відомо, що позивач зробив заяву, згідно якої родичка його сестри доглядатиме його до смерті. ОСОБА_3 живе вдома сам у власному будинку. ОСОБА_5 у його будинку не жили, у них є своє житло.

Свідок ОСОБА_10 вказала, що ОСОБА_3 є шваґром її чоловіка і в травні подзвонила сестра чоловіка ОСОБА_10 та попросила приїхали забрати ОСОБА_3 у ОСОБА_7, бо вона постійно носить йому їсти. 8 червня його відвезли в ОСОБА_7 Позивач їй говорив, що Мар'яна зобов'язувалася його доглядати, але це не робить, тому він зробить собі смерть і плакав з приводу того, що Мар'яна не приходить до нього і відмовляється його забрати до себе. Підтвердила той факт, що позивач потребував догляду, оскільки немав близьких родичів, а сам не міг зготувати їсти, попрати, він також погано чує.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що живе по сусідству з ОСОБА_3, якого обманули із будинком. Позивач їсти зварити собі не міг, він немічна людина, жив і живе у своєму будинку. ОСОБА_3 говорив, що відповідачі повинні були доглядати його, але це перестали робити. Позивач останній рік прихворів, перебував у лікарні. Він відвозив його в будинок перестарілих, оскільки позивач був голодним.

Свідок ОСОБА_12 підтвердила, що вона працює поваром у їдальні «Каштан», куди приходив часто харчуватися позивач. Зокрема, у 2015році кожний день харчувався, а у 2016 році - в березні- квітні. Стан здоровя його поганий : повільно ходив, падав, можливо, через те, що погано бачив. У 2015 році сидів з якимось чоловіком за столом і розповідав, що перебуває у Червоному ОСОБА_7.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що він живе поруч з позивачем з 2010 року. Коли ОСОБА_3 був здоровим, то ніхто ним не цікавився. Відповідач говорила, що має позивача доглядати до смерті, але цього не робила. Спочатку ОСОБА_5 забрали його до себе, він спав на підлозі, а потім на тапчані. Тому пішов жити додому і приходив до відповідачів харчуватися. Від позивача дізнався, що коли відповідачі давали їсти, то посипали їжу порошком, щоб його звести з світу. На даний час приїхав родич позивача та забрав його в Донецьку область.

Свідок ОСОБА_14, яка працювала фельдшером в селі, підтвердила, що у 2011-2013 роках позивач їздив ще на скутері. А в 2015 році часто хворів, лежав у лікарні і мав мікроінсульт. ОСОБА_3 живе недалеко, хворів часто і вона його колола, при цьому на уколи його приводила Маряна. Часто колола і сама Маряна. Позивач бачив нормально, але недочував, цю хворобу успадкував.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що працює разом з ОСОБА_5 Маряною і часто бувала у неї в гостях та бачила в неї ОСОБА_3 На початку 2015 року за столом у її присутності він сказав, що хоче переписати будинок на Маряну, але вона не хотіла і він просив їх поговорити з нею. Відповідач доглядала за ОСОБА_3 : мила, годувала, відвідувала в лікарні, хоч позивач мав важкий характер. Позивач жив у своїй хаті, але приходив до Мар'яни, бо дуже любив її малолітнього сина і говорив, що подарував йому хату . Позивач давав гроші Мар'яні, щоб вона оплачувала за комунальні послуги його будинку і Мар'яна, здійснивши оплату, приносила йому квитанції. Позивач чує і бачить добре, а тільки на словах хворіє.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона проживає поруч із сімєю ОСОБА_5. Маряна постійно за позивачем доглядала, він ночував у неї та харчувався. Позивач вказував, що запише будинок Маряні, бо чужий за ним дивитися не буде, а Маряна має його заходити до смерті. У ОСОБА_7 пішов сам, а відповідач потім його забрала.

Свідок ОСОБА_17 підтвердила, що часто гостювала у відповідачів, де був і ОСОБА_3, який говорив, що за ним немає кому доглядати тому перепише будинок на дитину і Маряна буде заходити його до смерті. Позивач приходив їсти до Маряни, давав їй гроші і вона оплачувала йому компослуги за будинок. Позивач говорить, що не чує і хворий, але це тільки на словах.

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що з 1992 року живе по сусідству з позивачем, який після смерті дружини не міг собі дати ради : ні зварити їсти, ні попрати . Він жив з іншими жінками, яким збирався дарувати будинок, щоб вони його доглядали, бо був немічним. Мав прихильність до Маряни, але жив у себе. Позивач є знервованим, він не чує, купив апарат слуховий, але не користувався, не може ходити, часто розмовляв по телефону.

Допитана в режимі відео конференції свідок ОСОБА_19 вказала, що вона проживає в Дніпровській області та є сестрою позивача, а ОСОБА_5 - дочкою племінниці. Брат просив її, щоб вона забрала його до себе, але вона сама немає здоров'я, щоб за ним доглядати. Брат жив у Мар'яни і говорив, що подарував хату її синові. Він по телефону розказував, що живе у Мар'яни і йому добре, вона дає їсти, доглядає його, пенсію не забирає. Від Маряни дізналася, що конфлікт виник, коли приїхав син ОСОБА_20, на даний час позивач живе у нього.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що працює приватним нотаріусом і позивач неодноразово приходив до неї та просив вчинити правочин щодо належного йому будинку. При цьому пояснював, що маючи житло, хоче, щоб за ним хтось доглядав і в майбутньому залишивши би будинок цій особі, бо нікого з рідних він немає. На початку 2015 року позивач прийшов з ОСОБА_5 і сказав, що хоче відчужити будинок тільки синові. Вона пояснила, що не може бути укладений договір довічного утримання, оскільки неповнолітня дитина не може його утримувати. Спочатку позивач хотів зробити заповіт або договір дарування, порадившись у неї в кабінеті перед 04.06.2015 року і вирішив укласти договір дарування. 04.06.2015 року вона посвідчила договір дарування в присутності сторін за попередньою згодою органу опіки та піклування. ОСОБА_3 розумів, що вчиняє, адже неодноразово приходив вчиняти правочини. Оригінал заяви і договір дарування вона вручила і позивачу, він свідомо це приховує. Договір був відкритий і відповідав волі позивача. Після укладення договору дарування, ОСОБА_3 спитав, чи можна, щоб батьки дали розписку, що будуть довічно утримувати його, адже дитина утримувати не може. Тому вона посвідчила і таку заяву, яка відповідає чинному законодавству і не прописана у договорі дарування, це зовсім інший правочин. Дану заяву ОСОБА_5 підписали, узгодивши з позивачем.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши наявні докази у справі та надавши їм оцінку, прийшов до висновку про задоволення уточнених позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено, що між ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_21, інтереси якого представляли законні представники ОСОБА_4, ОСОБА_5, укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вулиці Лесі Українки,3 в селі Міжріччя Болехівської міської ради Івано-Франківської області, посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_6 04 червня 2015року, зареєстрований в реєстрі за №1288.

Оскільки обдарований ОСОБА_21 на час укладення договору досяг одного року 5місяців (дата його народження 27.01.2014року ) , то попередньо 26.03.2015року виконавчий комітет Болехівської міської ради надав згоду відповідачам, як батькам, представляти його інтереси на укладення договору дарування вказаного житлового будинку (а.с.54,56).

При цьому, суд звертає увагу на те, що приймаючи таке рішення за за два місяці до укладення самого договору дарування, виконавчий комітет взяв до уваги тільки заяви відповідачів, в яких вони просили не висвітлювати на сайті міської ради їхнє питання щодо дарування будинку ( а.с.72).

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати його недійсним з тих підстав, що він укладений під впливом помилки та всупереч його волі, наміру укладати договір дарування житлового будинку, який є його єдиним житлом, в нього ніколи не було та він вважав, що укладав договір довічного утримання.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення.

Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.03.2016р. у справі за № 6-93цс16., яка в силу положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року та 21 жовтня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в позовній заяві наявність помилки обґрунтовував тим, що оспорюваний правочин вчинено ним внаслідок помилки, оскільки він мав на меті укладення договору довічного утримання.

Так, встановлено, що позивач народився 05.02.1946року та проживав сам у власному будинку в с.Міжріччя по вул. Л.Українки, 3 (а.с.9).

З довідки Болехівської центральної міської лікарні вбачається, що позивач періодично на протязі 2015-2016 років перебував на лікування в терпевтичному та хірургічних відділеннях з такими діагнозами : "ГХ 11 ст. ступінь 2, ризик 3 ГЛШ, ДОА з ураженням суглобів, верхніх та нижніх кінцівок, ЇХС, кардіосклероз дифузний (а.с.73).

Свідок ОСОБА_14, яка працювала фельдшером, підтвердила, що ОСОБА_3 мав поганий слух, цю хворобу успадкував та користувався слуховим апаратом.

Про те, що в силу своїх хвороб та віку позивач потребував сторонього догляду підтвердили свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_18 та не заперечила і сестра позивача ОСОБА_19, яка проживає в Дніпровській області та була опитана за клопотанням представника відповідачів в режимі відео конференції. Зокрема, вказала на те, що брат просив забрати його до себе, але вона відмовила, оскільки сама немає здоровя, щоб за ним доглядати.

Окрім цього, приватний нотаріус ОСОБА_6 теж пояснила, що позивач неодноразово приходив до неї та просив вчинити правочин щодо належного йому будинку. При цьому пояснював, що маючи житло, хоче, щоб за ним хтось доглядав , бо нікого з рідних у нього немає.

Той факт, що відповідачі зобовязувалися утримувати позивача ними не оспорюється. Окрім того, факт здійснення такого догляду та утримання надання підтверджений поясненнями опитаних судом свідків, в тому числі зі сторони відповідачів : ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18., ОСОБА_19 , які пояснили, що позивач передав відповідачам житловий будинок, очікуючи від них отримання допомоги, яка спочатку ними надавалась.

Як встановив суд, позивач, уклавши оспорюваний договір продовжував і надалі проживати сам у належному йому будинку та здійснювати оплату за комунальні послуги. В свою чергу, відповідачі мешкали у іншому будинку, тобто передачі житлового будинку між сторонами не відбулося.

Так, із листа ПАТ "Прикарпаттяобленерго" вбачається, що договір про користування електричною енергією укладено саме з ОСОБА_3, із заявами про переукладення договору ніхто не звертався (а.с.75).

А у відповіді Долинського УПЕГГ зазначено, що за адресою в с.Міжріччя по вул. Л.Українки,3 відкрито особовий рахунок по оплаті за спожитий газ, який рахується за ОСОБА_3 та з ним укладено відповідний договір про надання послуг з газопостачання ( а.с.76).

Свідки, опитані за клопотанням сторони відповідача, теж підтвердили, що ОСОБА_3 надавав кошти ОСОБА_5 для оплати комунальних послуг , а вона, здійснивши оплату, приносила йому квитанції.

Після укладення договору стосунки між сторонами погіршились. Відповідачі перестали допомагати позивачу та доглядати за ним. Така поведінка обурила ОСОБА_3, який вважав, що отримавши від нього будинок, відповідачі будуть його доглядати, надаючи матеріальну підтримку довічно.

І таким чином позивач, залишившись сам, без допомоги та відповідного догляду, будучи голодним, звернувся до сусіда ОСОБА_17 з проханням відвезти його в ОСОБА_7 , в якому перебував з 17.06.2016року по 30.06.2016року, про що свідчать матеріали справи на а.с.74 та пояснення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12. ОСОБА_16

А після того, щоб привернути до себе увагу відповідачів, намагався покінчити життям, заподіявши собі ушкодження.

Викладене узгоджується з матеріалами справи, зокрема, довідкою лікарні, де вказано, що 29.07.2016року ОСОБА_3 звернувся амбулаторно за медичною допомогою з приводу наявності строннього тіла лівого передпліччя ( а.с.73).

Оскільки і після таких дій, відповідачі не змінили своєї поведінки, то він звернувся до сина його померлої дружини, який на його вимогу приїхав до нього та забрав його в Донецьку область, де й він зараз перебуває (а.с.145).

А від юристів позивачу стало відомо, що замість договору довічного утримання він помилково уклав договір дарування.

Про те, що укладений договір не є договором дарування свідчить і те, що в день його укладення позивач отримав нотаріально посвідчену заяву про те, що відповідачі зобовязуються надати йому довічне проживання у вказаному будинку (а.с.7).

За змістом правового висновку Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Твердження представника відповідачів та пояснення нотаріуса ОСОБА_6 з приводу того, що така заява на а.с.7 не стосується оспорюваного договору, оскільки написана вже після укладення договору, не заслуговують на увагу, оскільки в заяві чітко зазначено що відповідачі, як законні представники їхнього малолітнього сина ОСОБА_21, дають згоду на прийняття в дарунок житлового будинку синові і зобовязуються надати довічне проживання у вказаному будинку ОСОБА_3

В той же час є доведеним позивачем той факт, що укладаючи оспорюваний договір, він вважав, що відповідачами буде надаватися догляд, якого він так потребував.

Отже, похилий вік ОСОБА_3, його одинокість, незадовільний стан здоровя та потреба у звязку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження проживати в житловому будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані в с.Міжріччя по вул.Л.Українки,3 після укладення договору дарування свідчать про те, що при укладенні оспорюваного договору позивач помилявся в правовій природі правочину, а саме неправильно сприймав предмет та інші умови договору, оскільки не мав наміру подарувати будинок, вважав, що відповідачі мають здійснювати за ним належний та постійний догляд та сподівався на те, що у них виникнуть зобовязання по догляду за ним та наданні довічного матеріального забезпечення взамін на укладення такого договору.

А тому є всі правові підстави для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку ст. 229, 230, 717 ЦК України, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, про яку зазначено вище.

Суд вважає також, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні вимог позивача у визнанні недійсним договору дарування наявність в оспорюваному договорі тексту, де зазначено, що позивач повністю розуміє значення своїх дій та їх правові наслідки, без будь якого тиску та відповідно до свого волевиявлення передає у власність згідно договору дарування відповідачам житловий будинок з господарськими спорудами (а.с.42-43).

Позивач довів, що в силу похилого віку, недостатньої обізнаності, хворобливого стану, запевнень відповідачів, що будуть за договором його доглядати, пояснення нотаріуса не розумів і підписував всі документи, що йому подавали.

Окрім того, відповідно правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Також, відповідно до тексту оспорюваного договору та заяв на а.с.42-44, вони були заготовлені друкарським шрифтом, і тільки у виділених місцях позивач проставляв свої прізвище та підпис , що у обставинах для позивача ( враховуючи його ї вік та стан здоров'я) не можна вважати, що його волевиявлення подарувати будинок було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, право позивача, за захистом якого він звернувся в суд, є порушеним, а відтак, складений ним оспорюваний правочин слід визнати недійсним.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн. та за складання позовної заяви витрачено згідно квитанції 500 грн. (а.с1,10) , а тому в звязку з задоволенням позовних вимог на його користь з відповідачів в солідарному порядку підлягають стягненню зазначені суми.

На підставі викладеного, ст. 203,215, 229, 230, 717 ЦК України, керуючись ст. 10,59, 60, 213-215 ЦПК України, суд,-

ухвалив :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 з участю органу опіки та піклування виконавчого комітету Болехівської міської ради про визнання договору дарування недійсним ( в уточненій редакції) задовольнити.

Визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_21, інтереси якого представляли законні представники ОСОБА_4, ОСОБА_5, договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вулиці Лесі Українки,3 в селі Міжріччя Болехівської міської ради Івано-Франківської області, посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_6 04 червня 2015року, зареєстрований в реєстрі за №1288.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з кожного по 525( пятсот двадцять пять) грн. 60 коп. судових витрат на користь ОСОБА_3.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Болехівський міський суд.

Якщо особи, які брали участь в справі, не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, то вони можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ ГОЛОВЕНКО О.С.