Апеляційний суд міста Києва
Справа № 759/3390/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 районної в м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про визнання недійсним та скасування з моменту видання розпорядження органу приватизації № 505 від 16.05.1997 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Позовні вимоги мотивовані тим, що приватизація вищезазначеної квартири була здійснена ОСОБА_5 районною в м. Києві державною адміністрацією без його згоди та участі. Зазначав, що ордер є правом особи на користування квартирою і перед приватизацією орган приватизації повинен був дізнатися і спитати згоди всіх зазначених в ньому повнолітніх осіб на проведення такої приватизації. Також вказував, що він був виписаний в 1994 році з квартири АДРЕСА_1, про що дізнався в 1996 році. За ініціативою кого було здійснено зняття з реєстраційного обліку не знає, зазначену дію не оскаржував.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 районної в м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник позивача ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість. На його думку, при ухваленні рішення суд не врахував відсутність згоди позивача на приватизацію квартири, а відтак невірно застосував положення ч. 2 ст. 8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому зазначав, що він тимчасово був відсутній у зв'язку з родом роботи, а тому відповідно до ст. 71 ЖК України не втратив право користування спірним жилим приміщенням. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника відповідача ОСОБА_5 районної в м. Києві державної адміністрації та третьої особи ОСОБА_7 в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, про що свідчить зворотне поштове повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрутованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав до задоволення позову.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, ґрунтуються на нормах матеріального і процесуального права виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, за правилом ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони по справі неодноразово перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчать ксерокопії їх паспортів з відповідними відмітками та рішення суду (а.с. 8-9,39-41). Останнім рішенням від 02 лютого 2012 року Святошинського районного суду м. Києва шлюб було розірвано.

Згідно ордеру на житлове приміщення НОМЕР_1 від 14 листопада 1991 року позивачу ОСОБА_4 було надано на сім'ю із трьох осіб : його, дружину ОСОБА_6 та доньку ОСОБА_7 ізольовану однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 13,3 кв.м АДРЕСА_2. В зазначену квартиру сторони та їх донька заселилися та зареєструвалися. Позивач у зазначеній квартирі був зареєстрований з 26.11.1991 по 11.10.1994. Із відмітки паспорту позивача вбачається, що 26 листопада 1996 року він був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 і по теперішній час.

Відповідно до повідомлення ОСОБА_5 районної в м. Києві державної адміністрації від 15.04.2016 за №1-с/32 (а.с.21-22) квартира АДРЕСА_2 була приватизована згідно розпорядженню органу приватизації Авіаційного науково-технічного комплексу «Антонов» від 16.05.1997 № 505 на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які були на час приватизації зареєстровані в квартирі. ОСОБА_4 на час приватизації квартири АДРЕСА_3 був зареєстрований в АДРЕСА_4, яка згідно розпорядження від 21.01.2000 № 877 була приватизована на його ім'я та ім'я ОСОБА_8

Враховуючи вищевикладене, слід зробити висновок, що сторони (кожний) по справі використали своє право на приватизацію, позивач у 2000 році, а відповідач у 1997 році.

На час приватизації спірної квартири відповідачем ОСОБА_6 та доньки ОСОБА_7, позивач ОСОБА_4, був зареєстрований за іншою адресою, тобто в квартирі АДРЕСА_4, зберігаючи за собою на неї право, а в подальшому її приватизував. Тобто згода позивача для відповідача на приватизацію спірного житла не була потрібна, оскільки він мешкав та зберігав житло за іншою адресою.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир /будинків/, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів та належних до них господарських споруд і приміщень /підвалів, сараїв і т.ін./ державного житлового фонду на користь громадян України.

За змістом ст.3 цього Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з урахуванням розрахунків санітарних норм 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Встановлення зазначеної санітарної норми для безоплатної приватизації житла є законодавчою гарантією держави забезпечити справедливу передачу громадянам України у власність державного житлового фонду на рівних умовах і в рівних розмірах. Приватизація державного житлового фонду згідно з вищевказаним Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Право на приватизацію квартир з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього закону.

Відповідно до п.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

З огляду на зміст ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду стороною позивача також не наведено таких обставин. Посилання позивача в ході розгляду апеляційної скарги на ті обставини, що йому немає де проживати до уваги не можуть бути прийняті, оскільки позивач має у власності частину квартири АДРЕСА_4. А той факт, що сторони не можуть між собою визначити місце проживання та користування власністю, не може бути правовою підставою для визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації щодо квартири АДРЕСА_3. До того ж, кожна сторона спору скористалася своїм правом щодо приватизації житла за своїм місцем реєстрації у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення та задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: