У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про розірвання кредитного договору та стягнення коштів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив розірвати генеральний договір про надання кредитних послуг від 12 березня 2008 року та додаткову угоду від 12 березня 2008 року до генерального договору про надання кредитних послуг від 12 березня 2008 року, укладені між ним та відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк»; стягнути з публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на його користь сплачені останнім платежі за спірним кредитним договором на відшкодування збитків, завданих розірванням кредитного договору у розмірі 31 882 доларів США; стягнути з нього на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» суму позики у розмірі 260 000 доларів США з розстрочкою платежів на 600 місяців.

Позов мотивовано тим, що відповідно до умов генерального та додаткового кредитних договорів ВАТ «Універсал Банк» зобов'язався надати позивачу, як позичальнику кредит у розмірі 260000 доларів США строком до 1 березня 2028 року під 11,5 річних. Разом з тим, судовим експертом встановлено, що достовірний розмір річної процентної ставки за цим кредитом становить 13,43 річних, а розміри щомісячних ануїтентних платежів повинні бути на 29,9 доларів США меншими від тих розмірів, які стягував банк. Крім того, банк не включив страхових платежів у графік погашення заборгованості, перші три щомісячні платежі по кредиту були використані банком для погашення відсотків, при тому, що згідно кредитного договору частина цих коштів повинна була спрямовуватись і на погашення основного боргу. Позивач звернувся з листом до відповідача з вимогою провести перерахунок щомісячних платежів по кредиту, разом з тим, у проведені такого перерахунку було відмовлено з посиланням на те, що нараховані платежі повністю відповідають умовам кредитного договору. Виявивши такі істотні порушення зі сторони банку та отримавши відмову у проведенні перерахунку щомісячних платежів позивач, сплативши перших 10 щомісячних платежів, відмовився здійснювати наступне погашення заборгованості, та звернувся для захисту своїх законних прав та інтересів як споживача кредитної продукції.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Розірвано генеральний договір про надання кредитних послуг від 12 березня 2008 року, укладений між відкритим (публічним) акціонерним товариством «Універсал Банк» та ОСОБА_5 Розірвано додаткову угоду від 12 березня 2008 року до генерального договору про надання кредитних послуг від 12 березня 2008 року, укладену між відкритим (публічним) акціонерним товариством «Універсал Банк» та ОСОБА_5 Стягнуто з ПАТ «Універсал Банк» на користь позивача, сплачені платежі за даним кредитом на відшкодування збитків, завданих розірванням кредитного договору в розмірі 31 882 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк» суму позики - 260 000 доларів США. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Позивач подав нотаріально завірену заяву про відмову від позову в частині вимог про стягнення з нього на користь банку суми основного боргу у розмірі 260 000 доларів США.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову про розірвання кредитного договору виходив з того, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, визначених ч.2 ст.651 ЦК України, не доведено факту введення банком його в оману щодо істотних умов кредитування.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову суд апеляційної інстанції виходив з того, щонаявним в матеріалах справи висновком судово-економічної експертизи підтверджується, що процентна ставка по кредиту становить не 11,5% річних, а фактично - 13,43% річних. Банк не включив усі платежі по кредиту в розрахунок сукупної вартості кредиту, а саме: послуги третім особам в розмірі 20312 доларів США (страхування, нотаріальні витрати, оцінка предмету іпотеки), винагороду банку в розмірі 2574 доларів США.

Згідно висновків апеляційного суду, позивачу не надано достовірну та повну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, у зв'язку із чим, позовні вимоги ОСОБА_6 щодо розірвання генерального договору про надання кредитних послуг від 12 березня 2008 року та додаткової угоди від 12 березня 2008 року до нього є обґрунтованими та підлягають задоволенню з підстав істотного порушення його умов збоку відповідача.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що усі платежі по кредиту, які сплачені ОСОБА_6 на користь банку, а саме: платежі на погашення кредиту в розмірі 27654 доларів США; сплачена винагорода для банку за надання кредиту у розмірі 0,99% від суми кредиту у валюті кредиту у розмірі 2574 доларів США; страхування предмету іпотеки у розмірі 4958,80 грн, що в еквіваленті на момент сплати становить 981,95 доларів США; вартість нотаріальних послуг з посвідченням договору іпотеки 2400 грн, що в еквіваленті на момент сплати становив 475 доларів США; вартість оцінки предмета іпотеки в розмірі 1000 грн, що в еквіваленті на момент сплати становив 198 доларів США, а всього 31882 доларів США слід стягнути з відповідача на користь ОСОБА_6, і відповідно кошти отримані ОСОБА_6 у розмірі 260000 доларів США підлягають стягненню на користь ПАТ «Універсал Банк».

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені судом без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, оцінки наданих ними доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 березня 2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Універсал Банк» укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №ВГ2375 та додаткову угоду № ВГ2375/К-1 до генерального договору про надання кредитних послуг від 12 березня 2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між сторонами 12 березня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно якого позивач передав відповідачу в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру №1А в будинку №13 по вул. Шевченка у м. Львів.

Сторонами не заперечується, що позивач отримав кредит у сумі 260 000 доларів США, згідно кредитного договору від 12 березня 2008 року, тобто умови договору в частині надання коштів позивачу виконані.

Звертаючись до суду з даним позовом на підтвердження своїх вимог позивач посилався на висновок №7977 економічного експертного дослідження, складений 15 жовтня 2012 року Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, проведеного по його заяві та на висновок №8195 судово-економічної експертизи Волинського відділення Львівського НДІСЕ від 15 січня 2015 року, проведеного на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова у справі №2-1042/11 за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 12 березня 2008 року № ВЬ2375 та додаткових угод до нього.

У якості правових підстав позову позивач посилався на ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зокрема щодо введення його банком в оману, надання недостовірної інформації про розмір процентної ставки та про сукупну вартість кредиту, а також порушення банком істотних умов договору, що відповідно до ст. 651 ЦК України є підставою для розірвання такого договору.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (частини 2, 3 ст. 653 ЦК України).

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Вирішуючи даний спір та ухвалюючи рішення про розірвання кредитного договору та додаткової угоди до нього, суд апеляційної інстанції вищевказаних норм не врахував, поза увагою суду залишив положення ст. 627 ЦК України, згідної якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Не надав належної оцінки тому факту, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Не перевірив чи заявляв позивач на момент укладення договору не додаткових вимог щодо умов спірного договору та чи в подальшому виконував його умови; чи надав відповідач позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; чи міститься у додатках до кредитного договору повна інформація стосовно умов кредитування та чи ознайомлений з ними позивач.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд апеляційної інстанції послався на висновки експертних досліджень, наданих позивачем, вважаючи їх належними і допустимими доказами. Разом з тим, не врахував, що висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами для встановлення відповідних фактів. При цьому, експертизи, на висновки яких посилається апеляційний суд проведені не в контексті даної цивільної справи. Питання щодо призначення відповідної експертизи в ході розгляду цієї справи не вирішувалось, сторонам не роз'яснено обов'язки щодо доказування і подання доказів, наслідки не призначення відповідної експертизи, а також положення щодо належності та допустимості доказів. Фактично апеляційний суд усунувся від виконання обов'язку сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Апеляційним судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема доводам відповідача щодо дотримання ним порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував, з нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин не визначився.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, зокрема і в частині позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з нього на користь банку суми основного боргу у розмірі 260 000 доларів США, з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду, колегія суддів не вбачає підстав для вирішення заяви ОСОБА_5 про відмову від вказаних позовних вимог на стадії касаційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька
судді М.К. Гримич
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська