Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю

секретаря судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10 травня 2016 року,

встановила:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 подала позов, в якому просила визнати недійсним кредитний договір від 30.11.2007 року обґрунтовуючи свої вимоги тим, що при укладанні договору їй не надано повну інформацію, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність та обман, умови договору містять жорсткі умови для споживача щодо дострокового повернення кредиту та останній надано у валюті, незважаючи на заборону.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 10 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове - про задоволення її вимог, посилаючись на порушення норм права. Зазначає, що суд безпідставно не врахував доводи її позовної заяви.

Позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 30.11.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке у подальшому перейменовано на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 45000 дол.США, що дорівнювало еквіваленту 227250 грн., зі сплатою 12,9% річних та кінцевим терміном повернення до 30.11.2037 року.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, а саме відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення норм про позику.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Оскільки цивільним законодавством передбачена можливість дострокового повернення кредиту у разі неналежного виконання кредитного договору, аналогічні умови договору, закріплені у п.3.1.3 та розділі 6, не можуть вважатися встановленням жорстоких обов'язків для споживача (п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживача»).

Згідно із ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним (ч.1 ст.230 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживача» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Сторони досягли згоди з вказаних істотних умов, що вбачається із розділів 1 та 2 договору про надання кредиту в розмірі 45000 дол.США строком до 30.11.2037 року із щомісячною сплатою 12,9% річних та погашення тіла кредиту і процентів до 25 числа кожного місяця згідно додатку № 1 до договору.

Відповідно до п. "д" ч. 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту тощо визначені Постановою НБУ N 168 від 10 травня 2007 року.

Як вбачається зі змісту п. 7.12 договору, позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов'язки за ним і погоджується з ними, підтвердив здатність виконувати умови договору та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також те, що перед укладанням цього договору він отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживача».

Враховуючи невиконання судом першої інстанції вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо роз'яснення сторонам наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, судом апеляційної інстанції долучено до матеріалів справи надані позивачем додатки до кредитного Договору, а саме : графік погашення кредиту, додаткова угода від 30.11.2007 року, графік визначення сукупної вартості кредиту, банківська ліцензія та дозвіл на виконання операцій з іноземною валютою.

Вказані документи містять повну інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» та підписані позичальником, що останньою визнано в судовому засіданні, а тому позивачем не доведено невиконання банком вимог цієї статті.

Крім того, колегія суддів враховує наступне.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15).

У разі ненадання зазначеної у п.2 ст.11 цього Закону інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримав кредит.

ОСОБА_1 відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористалася своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовилася від його виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що свідчить про те, що вона була згодна з умовами даного договору, а також не вимагала надання додаткової інформації по кредитному договору.

Безпідставним є посилання позивача на існування заборони щодо надання кредиту у іноземній валюті, оскільки така норма у п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» введена після підписання договору.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті (постанови ВСУ по справам №№ 6-7цс11, 6-145цс14).

ПАТ «УкрСиббанк» на час видачі кредиту мав банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями № 75-2 від 24.12.2001 року, тому надавши кредит в іноземній валюті діяв в межах законодавства.

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання недійсним кредитного договору з підстав істотної зміни становища та дискримінаційності, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому, у п.1.1 Договору банк попередив позичальника про можливість виникнення курсових різниць та покладення ризику на позичальника.

Інші доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов про зміну у витратах, викликаних додатковими нарахуваннями , дисбалансу зарахування відсотків та тіла кредиту, що ставить споживача в тяжке, несправедливе становище, не були заявлені підставою позову, а тому, у відповідності до вимог ст.ст.11, 303 ЦПК України не можуть бути предметом розгляду у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні.

Оскільки порушення судом першої інстанції вимог ч.4 ст.10 ЦПК України не призвело до неправильного вирішення справи, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Судді