Провадження № 2/554/885/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Шевської О.І.

при секретарях Козаренко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Полтавський регіональний науково-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації», третя особа: Полтавська обласна організація професійної спілки «Машприлад» України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, та просила визнати незаконним та скасувати наказ №155к Державного підприємства «Полтавський регіональний науково-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» від 16.09.2015 року про звільнення ОСОБА_1 у звязку із закінченням строку трудового договору п.2 ст.36 КЗпП України, поновити ОСОБА_1 на посаді інженера 2 категорії відділу організаційного забезпечення діяльності виробництва Державного підприємства «Полтавський регіональний науково-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» з 16.09.2016 року, стягнути з Державного підприємства «Полтавський регіональний науково-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.09.2015 року по день винесення судового рішення.

Позов мотивовано тим, на виконання додаткового рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 31.07.2012 року наказом ДП «Полтавастандартметрологія» від 09.08.2012 року за №221к ОСОБА_1 поновлено на посаді інженера 2 категорії відділу організаційного забезпечення діяльності виробництва з 18.10.2011 року на період перебування ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Строк дії строкового договору з позивачем як працівником закінчувався 31.08.2012 року. На підставі листа непрацездатності їй була надана оплачувана відпустка у звязку із вагітністю та пологами з 06.07.2012 року по 08.11.2012 року, 16.09.2012 року в позивачки народився син. В той час основного працівника ОСОБА_2, посаду якої тимчасово заміщувала ОСОБА_1 07.09.2012 року було звільнено з посади інженера 2 категорії відділу організаційного забезпечення діяльності виробництва ДП «Полтавастандартметрологія», та дана посада стала вакантною. 12.10.2012 року позивачка звернулася із заявою до відповідача про своє волевиявлення працювати на займаній посаді постійно, тобто безстроково. 16.09.2015 року ДП «Полтавастандартметрологія» позивачу було надіслано повідомлення за вихідним номером 01-50/2948 про необхідність зявитися на підприємство за отриманням трудової книжки у звязку із звільненням 16 вересня 2015 року. Відповідно до запису в трудовій книжці ОСОБА_1 було звільнено на підставі наказу №155к від 16.09.2015 року у звязку із закінченням строку трудового договору п.2 ст36 КЗпП України, копію наказу про звільнення в день звільнення видано не було. Позивачка не погоджується із підставою її звільнення та вважає наказ №155к від 16.09.2015 року і саме звільнення такими, що порушують вимоги чинного законодавства, так і її права. Зазначає, що ДП «Полтавастандартметрологія» не запропонувало їй вакантну посаду інженера 2 категорії відділу організаційного забезпечення діяльності виробництва або іншої посади відповідно до її спеціальності на цьому підприємстві після звільнення ОСОБА_2 чим грубо порушило вимоги ч.3 ст.184 КЗпП України, так як на той час позивачка перебувала у оплачуваній відпустці у звязку з вагітністю та пологами з 06.07.2012 по 08.11.2012 року.

Позивач ОСОБА_1 до суду не зявилася, подавши заяву через канцелярію суду про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача до суду не зявився, подавши заяву через канцелярію суду про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити. У попередньо поданих запереченнях на позовну заяву відповідач зазначив, що 31.08.2012 року у ОСОБА_1 закінчився строк дії трудового договору, як це було визначено рішенням Октябрського районного суду м.Полтави №2-1622/1626/2012 від 01.06.2012 року. Станом на 31.08.2012 року позивач не працювала, а перебувала на лікарняному по вагітності та пологах, тому в силу ст.184 КЗпП України підпала в категорію працівників, які не можуть бути звільнені до настання певних обставин. Звільнення у звязку із закінченням строкового трудового не є звільненням за ініціативою власника. 01.09.2012 року у основного працівника, ОСОБА_2 закінчилися відпустка для догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку і вона вийшла на роботу. З 31.08.2012 року у ОСОБА_1 посади ніякої не було і тому вона знаходилася поза штатом підприємства. Про строк дії трудового договору позивачу було відомо, так як він чітко він був указаний в рішенні Октябрського районного суду м.Полтави від 01.06.2012 року та в додатковому рішенні Октябрського районного суду м.Полтави від 31.07.2012 року, в листі повідомлення №4381 від 18.10.2012 року.Позивачу неодноразово пропонувалася робота в в ДП «Полтавастандартметрологія» від якої вона відмовилася , що підтверджується актами про відмову. Згоди ОСОБА_1 про переведення на іншу роботу так і не було отримана.

Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У ст.2 КЗпП України передбачено право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст.21 КЗпП України).

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути безстроковий, на визначений строк та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання.

Судом встановлено, що 01.06.2012 року рішенням Октябрського районного суду м.Полтави позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено.(а.с.27)

Додатковим рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 31.07.2012 року визначено поновити ОСОБА_1 з 18 жовтня 2011 року на посаді інженера 2 категорії відділу організаційного забезпечення діяльності виробництва державного підприємства «Полтавський регіональний науково технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» на період перебування ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку. (а.с.30-31)

09.08.2012 року наказом №221к ОСОБА_1 було поновлено на посаді інженера 2 категорії відділу організаційного забезпечення діяльності виробництва державного підприємства «Полтавський регіональний науково технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» на період перебування ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку. Строк дії трудового договору закінчувався 31.08.2012 року, тобто моментом повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною.

Пунктом 7 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Позивачу про строк дії трудового договору було відомо, так як він був визначений у рішеннях Октябрського районного суду м.Полтави та у листі повідомленні від 18.10.2012 року за № 4312. (а.с. 27, 30-31, 40)

Встановлено, що фактично строк дії строкового трудового договору закінчився 31.08.2012 року та наказом від 31.08.2012 року №234к ОСОБА_1, інженера 2 категорії відділу організаційного забезпечення діяльності виробництва звільнено із займаної посади у звязку із закінченням строку трудового договору. (а.с.36)

Наказам від 09.11.2012 року 3 291к продовжено дію наказу від 31.08.2012 року №334 к «Про звільнення ОСОБА_1, інженера 2 категорії відділу організаційного забезпечення діяльності виробництва» з 09 листопада 2012 року до закінчення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. (а.с.35)

Пунктом 7 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП).

Судом встановлено, що листом повідомленням від 17.09.2015 року ОСОБА_1повідомлено, що станом на 17.08.2015 року згідно штатного розпису підприємства є вакантна посада юрисконсульта юридичного сектору на період відпустки основного працівника ОСОБА_3 для догляду за дитиною віком до 3-х років. (а.с.37)

Згідно акта ДП «Полтавастандартметрологія» від 17.09.2015 року складеного комісією, при ознайомлення з наказом про звільненні від 16.09.2015 року №155 к ОСОБА_1, була запропонована посада юрисконсульта, але вона відмовилася ознайомлюватися з повідомленням щодо наявності вакансії і відмовилася від запропонованої посади юрисконсульта. (а.с.38)

Згідно акта ДП «Полтавастандартметрологія» від 06.06.2012 року складеного комісією, ОСОБА_1, була запропонована посада юристконсульта, вона написала заяву, але на підпис генеральному директору не дала, відповідно наказ про переведення на посаду юрисконсульта підготовлений не був.

Встановлено, що ОСОБА_1 після закінчення строкового трудового договору була запропонована вакантна посада, від якої вона відмовилася.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтвердила факт пропонування ОСОБА_1 відповідно до її освіти вакантної посади юрисконсульта.

Листом повідомленням від 16.09.2016 року за № 01-50/2948 ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність зявиться на підприємство для отримання трудової книжки у звязку із звільненням. (а.с.32)

Відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі суд виходить з того, що при звільненні ОСОБА_1 чинне трудове законодавство не було порушено. Доводи позивача про порушення відповідачем його трудових прав при звільненні не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

За положенням ст. 23, ч. 2 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Такий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Закінчення строкового трудового договору є підставою для його припинення.

Тобто, звільнення працівника у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору є лише наслідком спливу строку дії строкового трудового договору та не є ініціативою роботодавця.

Таким чином, наказ №155к від 16.09.2015 року ДП «Полтаваметрологія» в частині звільнення 31.08.2012 року ОСОБА_1 у зв'язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) є законним та скасуванню не підлягає.

Доводи сторони позивача є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами та не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем в повній мірі дотримано вимоги трудового законодавства.

Позивач наполягає, що його, всупереч вимогам закону, не було попереджено про звільнення, однак такі доводи є безпідставними. Так, із матеріалів справи вбачається, що остання була ознайомлена із строком, на який із нею укладається трудовий договір, ніяких зауважень щодо вказаного строку не висловлювала, отже, знала про день закінчення строку трудового договору ще під час поновлення на роботі. Крім того, згідно актів від 17.09.2015 та від 06.06.2012 року відмовилася від запропонованої вакантної посади відповідно до її освіти.

Доводи позивача про неправомірність його звільнення з посади є безпідставними та юридично неспроможними, оскільки позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України 16.09.2015 року, а саме: з причин закінчення строку дії трудового договору.

Вимога позивача щодо поновлення на роботі, є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, так як судом встановлено, що звільнення ОСОБА_1 є законним.

Суд вважає за необхідне відмовити у стягненні заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки, у відповідності до ст.235 КЗпП України та п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами), стягнення середньомісячного заробітку можливе лише, коли звільнення буде визнано незаконним, а таких обставин у суді не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України обставини на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві, та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обємі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст.ст.23,36,235,237-1 КЗпП України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Полтавський регіональний науково-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації», третя особа: Полтавська обласна організація професійної спілки «Машприлад» України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 10 днів зо дня його проголошення, або протягом 10 днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя: О.І.Шевська