Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Фалькон», Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 серпня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 червня

2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що її чоловік - ОСОБА_5, діючи без її згоди, передав на підставі акту прийому-передачі до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Фалькон»

(далі - ТОВ «База відпочинку «Фалькон») набуті ними за час шлюбу та належні їм на праві спільної сумісної власності подружжя 3/10 частини бази відпочинку «Сокіл».

Зазначала, що на підставі ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України вказаний правочин є нікчемним, а тому просила суд: визнати недійсними рішення виконавчого комітету Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 8 вересня 2006 року № 42 та видане на цій підставі свідоцтво про право власності на нерухоме майно у частині визнання та реєстрації права власності за ТОВ «База відпочинку «Фалькон» на 3/10 частини бази, що розташована на території урочища «Зелений бір», 4 Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області; стягнути в натурі з ТОВ «База відпочинку «Фалькон»; відновити право спільної сумісної власності подружжя на 3/10 частини бази відпочинку «Сокіл».

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від

04 серпня 2015 року, залишеним без змін останньою ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 29 березня 1986 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

28 квітня 2006 року на підставі договору купівлі продажу

ОСОБА_5 придбав у товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект» 3/10 частини бази відпочинку «Сокіл», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

27 липня 2006 року ОСОБА_5, діючи без згоди ОСОБА_4, передав на підставі акту прийому-передачі до статутного капіталу ТОВ «База відпочинку «Фалькон» належні сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя 3/10 частини бази відпочинку «Сокіл».

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЦК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України).

З моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

В разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Суди попередніх інстанцій вірно визначились із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій, при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від

04 серпня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від

15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

В.М.Коротун