Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2016 року, ухвалу апеляційного Харківської області від 16 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 27 жовтня 2006 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачу передано кредитну картку зі строком дії до 10/10, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 2 000 дол. США та зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі та строках, обумовлених у заяві про отримання кредиту та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам.

Внаслідок невиконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яку судовим наказом Червоноаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2010 року було стягнуто на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» у сумі 2 483,92 дол. США.

Посилаючись на вказані обставини та, з урахуванням уточнених позовних вимог, ПАТ «КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 27 жовтня 2006 року, а саме відсотків нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 04 лютого 2012 року по 04 лютого 2015 року у розмірі 2 137,01 дол. США, що за курсом на 04 лютого 2015 року складало 35 730 грн 81 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного Харківської області від 16 серпня 2016 року, позовні вимоги ПАТ «КБ «ПрвиатБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 27 жовтня 2006 року у розмірі 2 137,01 дол. США, що станом на 04 лютого 2015 року складало 35 730 грн 81 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 на порушення вимог ст. 1054 ЦК України та п.п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг не сплачував визначені кредитним договором платежі за користування кредитними коштами.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 жовтня 2006 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитним договір, за умовам якого ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 19,2 % на суму залишку заборгованості.

При цьому ОСОБА_4 підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та банком договір.

Судовим наказом Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2010 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 жовтня

2006 року у розмірі 19 896 грн 21 коп.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16.

При цьому відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, № 6-61цс14 від 18 червня

2014 року, № 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 01 жовтня 2014 року, № 6-167цс14 від

12 листопада 2014 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, врахували зазначені правові позиції Верховного Суду України щодо стягнення процентів після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості, а також щодо строків позовної давності при використанні платіжної картки з умовою щомісячного погашення кредиту, законно та обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для стягнення нарахованих процентів на прострочену заборгованість по кредиту за період з 04 лютого 2012 року по 04 лютого 2015 року.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, при їх дослідженні і встановленні судом було дотримано норми матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня

2016 року, ухвалу апеляційного Харківської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

В.М. Коротун