У Х В А Л А

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В.,

КолодійчукаВ.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23 серпня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Мрія», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 170 тис. доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із нею, позивачкою, договір поруки. У подальшому банк з боржником неодноразово вносили зміни до кредитного договору шляхом підписання додаткових угод, якими збільшено обсяг її відповідальності.

Посилаючись на те, що вона як поручитель не давала згоди на укладення вказаних додаткових угод, які збільшили обсяг її відповідальності, позивачка на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України просила визнати договір поруки припиненим.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що про порушене право внесенням змін до основного договору без згоди поручителя позивачка дізналася 27 січня 2012 року, а із позовом до суду звернулася 06 березня 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду, зазначивши при цьому також про те, що про внесення змін до кредитного договору позивачка дізналася 27 січня 2012 року під час підписання змін до договору поруки, проте до суду за захистом своїх прав у встановлений законом трирічний строк позовної давності не звернулася, відтак втратила право вимоги про визнання договору поруки припиненим.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 23 серпня 2006 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 170 тис. доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір поруки.

У подальшому банк та ОСОБА_4 неодноразово вносили зміни до кредитного договору шляхом підписання додаткових угод.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що вона як поручитель не давала згоди на укладення вказаних додаткових угод, які збільшили обсяг її відповідальності як поручителя.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Встановивши факт збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди, а, відтак, і обґрунтованість позовних вимог, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки згідно зі ст. 559 ЦК України порука припиняється автоматично (за наявності умов), а при наявності спору припиненим визнається не порука, а договір поруки, що відповідає визначеним ст. 16 ЦК України способом судового захисту (п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», постанови Верховного Суду України № 6-69цс11, № 6-18цс11, № 6-20цс11, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України).

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, порука за правилами ч. 1 ст. 559 ЦК України припиняється у день внесення змін до основного договору без згоди поручителя, якщо ці зміни збільшують обсяг його відповідальності, а звернення поручителя до суду із позовом про припинення договору поруки є його правом для підтвердження факту, що вже відбувся, і до цих вимог строк позовної давності не застосовується.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-170цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував, а також, встановивши збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не вказав, якою конкретно додатковою угодою до основного договору збільшено обсяг відповідальності позивача як поручителя та в чому саме полягає це збільшення.

Отже, апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: Ю.Г. Іваненко

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

І.М.Фаловська