АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 619/1425/16-ц Головуючий суддя І інстанції Овсянніков В. С.
Провадження № 22-ц/790/7536/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про спадкове право
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м.Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення незаконне, необгрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з'ясував всі фактичні обставини по справі, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи.

Вказує, що лише у жовтні 2013 року він дізнався про те, що договір від 28 вересня 2006 року купівлі-продажу жилого будинку незавершеного будівництвом та земельну ділянку площею 0,151 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель розташовані за адресою: АДРЕСА_2, було укладено па ім'я ОСОБА_3, а не на його законну дружину, тому з урахуванням ч. 1 ст. 261 ЦК України строк позовної давності для оспорення вказаного договору не сплив.

Зазначає, що до моменту укладення шлюбу із ОСОБА_5, тобто до 14 жовтня 2005 року, ним було продано дві квартири, які належали його матері, а саме: однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 - вартістю на момент продажу 9574. 00 грн:однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 - вартістю на момент продажу 6690, 00 грн. Отримані грошові кошти в результаті продажу вказаних квартир були заощаджені ОСОБА_5 та разом із залученими кредитними коштами, отриманими у 2007 році, були ним спрямовані на придбання вищевказаного жилого будинку та його подальше будівництво. Апелянтом неодноразово проводилися капітальні та поточні ремонти житлового приміщення, що надало змогу експлуатувати нерухомість тривалий термін. На підтвердження цього позивач надав до справи специфікацію на товар щодо купівлі дверних боксів, які встановлювались у будинку, а також - ксерокопії товарних накладних ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ Україна» стосовно придбання ним товарів та продукції.

15 листопада 2013 року на підставі заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області (справа №619/5058/13-ц) шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано. ОСОБА_5 стало відомо, що 12 грудня 2014 року об'єкт нерухомості, а саме: житловий будинок разом із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 падчеркою позивача - ОСОБА_3, було передано у власність за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 в результаті чого права та законні інтереси ОСОБА_5 як члена сім'ї, який постійно проживав за вказаною адресою та брав участь в утриманні вказаного майна, його ремонті та поліпшення, вів спільне господарство, спільні витрати, спільний бюджет, спільне харчування із попередньою власницею будинку було грубо порушено, тобто було позбавлено невід'ємного, основоположного права на житло, закріпленого Конституцією України. У ОСОБА_5 на даний час немає іншого житла, він винаймав житло для себе, а на час подачі апеляційної скарги мешкає у друзів. Звертає увагу на те, що у вказаному будинку є його особисті речі та майно, яке ним придбавалось за власні грошові кошти.

Зазначив, що спільне господарство, спільні витрати, спільний бюджет, спільне харчування із попередньою власницею будинку, ОСОБА_3, підтверджуює наявний у справі лист за вих. № 05/04/2016 року від 05 квітня 2016 року щодо купівлі продуктів харчування та предметів, які спільно використовувались як ОСОБА_3, так і позивачем.

З урахуванням викладених обставин, позивач вважає, що його права та законі інтереси як члена сім'ї попередньої власниці приватного будинку, ОСОБА_3, були порушені, оскільки позивач, як особа яка своїми діями та грошовими коштами здійснювала ремонт, поліпшення, купівлю матеріалів, техніки, обладнання з метою доведення незавершеного будівництва із рівнем готовності лише 53 % до стану об'єкта завершеного будівництва, має право саме на такий розмір внеску, який ним було здійснено, тобто в розмірі 47%.

В апеляційній скарзі посилається на абз. 3 ч.1 п.1, п.6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року по справі щодо офіційного тлумачення терміна «член сім'ї»: членами сім'ї можуть бути особи за умов постійного проживання разом, тобто не лише його (її) близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках (неповнорідні брати, сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Відповідно до зазначеного ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були членами сім'ї, оскільки разом мешкали у будинку та вели спільне господарство, мали спільні витрати та спільний бюджет.

Крім того, ОСОБА_5 неодноразового заявлялись до суду першої інстанції клопотання про виклик до суду свідків для підтвердження своїх вимог, проте суд відмовляв у їх задоволенні та обмежив у кількості 5-ти осіб, чим у ст. ст. 11,60 ЦПК України порушив його права.

Вказує, що відповідно до ст. ст. 257, 261, 73 ЦПК України суд першої інстанції повинен був їх застосувати та поновити строк для звернення до суду з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку незавершеного будівництвом та земельну ділянку площею 0,151 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель розташованіза адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений 28 вересня 2006 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.2006 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області, ОСОБА_3 набула у власність незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 53% та земельну ділянку площею 0,151 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.26-31).

Актом Державної приймальної комісії на підставі розпорядження голови Дергачівської райдержадміністрації від 06.06.2008 року прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом житловий будинок за цією адресою.

12 грудня 2014 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбала вищевказаний житловий будинок.

Заявляючи позов про визнання цих договорів недійсними ОСОБА_5 посилався на те, що він вкладав особисті кошти у купівлю цього будинку, добудовував його за отримані в кредит кошти, однак ОСОБА_3 поза його волею продала цей будинок, чим порушила його право власності, тобто було вчинено договір про відчуження спільної власності без згоди співвласника.

Стаття 369 ЦК Ураїни передбачає наступні правила здійснення права спільної сумісної власності:

1. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

2. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

3. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

4. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтями 60, 61 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно до свідоцтва про шлюб, позивач ОСОБА_1 14 жовтня 2005 року уклав шлюб , після чого дружа взяла прізвище чоловіка, ОСОБА_1 (а.с. 11 т. 1).

15 листопада 2013 року на підставі заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області по справі №619/5058/13-ц шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач всупереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, яка передбачає обов'язок сторони доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень - не надав до суду належних доказів угоди того, що риримані від продажу нерухомого майна його матері (двох квартир) коши були ним витрачені на придбання будівельних матеріалів, оплату будівництва. ОСОБА_5 не довів проживання однією сім'єю разом зі своєю дружиною та її донькою від першого шлюбу ОСОБА_3 Позивачем також не підтверджено належними доказами факт отримання ним кредиту у 2007 році саме для будівництва житлового будинку.

В матеріалах відсутні належні і допустимі докази про те, що спірний будинок був придбаний у 2006 році в якості спільного майна подружжя, або про наявність угоди між сторонами про придбання спірного жилого будинку у спільну власність, а також - про наявність такої угоди при його подальній добудові.

Районний суд обґрунтовано вказав, що надані позивачем на підтвердження факту сумісного проживання копії податкових накладних на а.с. 110-159 містять зазначення про покупця - «СПД Протасов», і не можуть свідчити про його сумісне проживання з відповідачами.

В матеріалах справи також відсутні докази, що отримані позивачем кредитні кошти він витратив саме на придбання будівельних матеріалів чи оплату будівництва спірного будинку, а також - що він отримав грошові кошти за продаж квартир своєї матері та витратив їх на вказані цілі.

Свідки з боку позивача пояснили, що позивач виконував певний обсяг робіт в спірному будинку. Однак жоден свідок не пояснив, за чиї кошти придбавались матеріали, коли саме і ким, хто безпосередньо здійснював конкретні будівельні роботи, чи давала власник домоволодіння згоду на такі роботи тощо. При цьому, самим позивачем не надано також жодної квитанції на придбання будівельних матеріалів.

Позивач також вказав, що спірний будинок було придбано 28.09.2006 року за спільні кошти подружжя, проте державну реєстрацію права власності на житловий будинок, за пропозицією ОСОБА_5, було оформлено на ОСОБА_3, тобто особу, яка є падчеркою по відношенню до нього, однак докази про удаваність цієї угоди в матеріалах справи також відсутні. Сторони не заперечували, що позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані були на той час за різними адресами в місті Харкові, а ОСОБА_3 є повнолітньою особою і має свою дитину. Договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва готовністю 53% було оформлено на падчерку ОСОБА_3, акт щодо введення об'єкта в експлуатацію також було видано на її ім'я, що за недоведеності іншого свідчить про те, що саме відповідачем ОСОБА_3 було здійснено завершення будівництва та введення його в експлуатацію. При цьому позивач ОСОБА_5 у подальшому хоча і був зареєстрований за адресою спірного будинка: вул. Світла, б.24/116, с. Черкаська Лозова, однак фактично там не проживав, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. ОСОБА_3 здійснила продаж спірного житлового будинку та земельної ділянки, при цьому згоду на такий продаж було надано її чоловіком, ОСОБА_7

Виходячи з цього, колегія суддів погоджується із висновками районного суду про недоведеність обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. Висновки районного суду вмотивовані відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України і доводами скарги не спростовуються.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії