Справа №442/1644/16-ц
Провадження №2/442/740/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 08.04.2014 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області області у справі №442/1260/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, було винесено рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь позивача грошові кошти в сумі 164178.40 гривень, тобто по 82089.20 гривень з кожного. Вищевказане рішення сулу набрало законної сили 13.1 1.2014 року.

24.02.2015 року Постановою про відкриття виконавчого провадженим, виданою

державним виконавцем Відділу ДВС Дрогобицького міськрайонного управління юстиції

ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання Виконавчого

листа від 10.12.2014 року у справі № 442/1260/1 3-ц в частині стягнення грошових коштів з ОСОБА_2

Однак, ОСОБА_2 по даний час не здійснив жодних дій щодо погашення грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення. в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корисіь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимаїаіи від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 610 Цивільного кодекс України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

При цьому згідно із постановою Верховного Суду України від 20.12.2010 року у справі №3-57гс10, прийнятій за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 30.09.2010 року, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум. передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якою припиняються права іа обов'язки сторін зобов'язання (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання^Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, Боржник який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти- річних від простроченої суми, якщо інший роїмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку інфляційного відшкодування за період з листопада 2014 року по січень 2016 року вбачається, що загальна сума інфляційних втрати за прострочення виконання грошового зобов'язання Відповідача становить 42440,11 гривень.

З розрахунку трьох процентів річних за період з 14.11.2014 року по 14.02.2016 року вбачається, що загальна сума три відсотки річних від суми боргу становить 3082.34 гривень.

Слід зазначити, що Постановою Верховного Суду України від 15.11.2010 року у справі №3-11гс10 прийнятій за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 20.07.2010 року встановлено, що виходячи із положень зазначеної норми (ч. 2 ст. 625 ЦК України), наслідки прострочення боржникам грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Також згідно ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Статтею 536 Цивільного кодексу України, регламентується, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге -встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048. 1054. 1061 ЦК України).

Як вбачається, відповідач починаючи з 14.11.2014 року по 14.02.2016 року, не виконуючи рішення суду щодо повернення грошових коштів, фактично безпідставно користувався належними йому грошовими коштами, що надає йому право вимагати отримання процентів за таке безпідставне користування коштами в силу вимог ст. 536 ЦК України.

В силу ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК. є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).

Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 року у справі №6-39цс13). відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином законом (ст.1048 ЦК України) передбачене право позикодавця на одержання процентів від суми позики, а в разі не зазначення про це в укладеному між позикодавцем та позичальником договорі - їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на вказане, сума нарахованих процентів за безпідставне користування коштами за період з 14.11.2014 року по 14.02.2016 року становить 24472.68 гривень.

Фактично проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення, а тому змушений звернутися в суд за захистом порушених прав та інтересів в суд.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнав та заперечив щодо його задоволення, покликаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з»ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК)

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено та сторонами не оспорюється, що 08.05.2014 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області області у справі №442/1260/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, було винесено рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь позивача грошові кошти в сумі 164178.40 гривень, тобто по 82089.20 гривень з кожного. Вищевказане рішення сулу набрало законної сили 13.1 1.2014 року.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

В силу положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов»язання, яке виражається в грошових одиницях України, тобто будь-яке зобов»язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов»язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана сплатити кошти на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права і обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов»язки. Частиною 5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов»язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов»язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року № 6-113 цс 14 (про неоднакове застосування судом касаційної інстанції ст. 625 ЦК України) нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов»язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов»язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 08.05.2016 року стягнуто кошти з відповідачів в користь позивача, як компенсація затрачених коштів на проведення будівельних та ремонтних робіт будинку.

Слід мати на увазі, що статтею 625 ЦК України регулюються зобов»язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов»язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

З рішення ж суду зобов»язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що визначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність і визначеність.

За своєю суттю обов»язок щодо повернення грошових коштів, затрачених на ремонт та будівництво будинку, не можна розцінювати як грошове зобов»язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Передбачена ст.625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов»язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов»язань.

Враховуючи, що спір між сторонами виник внаслідок відшкодування грошових коштів затрачених на ремонт та будівництво будинку, а не внаслідок невиконання боржником грошового зобов»язання, суд приходить до висновку, що правовідношення, яке виникло між сторонами не є грошовим зобов»язанням, а тому до спірних правовідносин не застосовуються положення ст.625 ЦК України.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст..ст. 3, 10, 11, 15, 59, 60, 212, 214 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ___________________ О.В. Крамар