АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2016р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на багаторазовий тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,

встановила:

у вересні 2015р. позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на багаторазовий перетин державного кордону при виїзді за межі України неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 кожного року на період 120 днів на рік до досягнення ОСОБА_3 шістнадцятирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2. включно з обов'язковим поверненням дитини до України. Також позивач просила надати їй дозвіл на оформлення проїзного документу та інших документів на неповнолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, для виїзду за межі України без згоди батька.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 6 жовтня 2001р. перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 листопада 2013р. Мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після припинення шлюбних стосунків, проживає разом з нею.

Позивач стверджувала, що починаючи з 5 вересня 2015р. відповідач не надає згоди на виїзд їх дочки за межі України, що шкодить нормальному духовному та фізичному розвитку дитини, перешкоджає її відпочинку.

У лютому 2016р. позивач подала заяву про зміну предмета позову і просила надати дозвіл на багаторазовий перетин державного кордону при виїзді за межі України до Королівства Данія, Королівства Бельгія, Королівства Нідерландів, Республіки Білорусь, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Сполучених ШтатівАмерики, Канади,Республіки Ісландія, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Французької Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Австрійської Республіки,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/10188/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Швейцарської Конфедерації, Королівства Норвегія, Республіки Польща, Чеської Республіки, Угорської Республіки, Словацької Республіки, Литовської Республіки, Латвійської Республіки, Республіки Естонія, Грецької Республіки, Республіки Хорватія, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Об'єднаних Арабських Еміратів, Японії,

- 2 -

Королівства Таїланд, Республіки Індонезія, Малайзії, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Мальдівської Республіки, Республіки Сейшельські Острови, Федеративної Республіки Бразилія, Аргентинської Республіки неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, кожного року на період 120 (сто двадцять) днів на рік до досягнення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, шістнадцятирічного віку, тобто з моменту набрання рішення суду законної сили до ІНФОРМАЦІЯ_2. включно, з обов'язковим поверненням дитини до України.

Також позивач просила встановити надання дозволу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на оформлення проїзного документу та інших документів на неповнолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,до досягнення нею шістнадцятирічного віку, тобто з моменту набрання рішення суду законної сили до ІНФОРМАЦІЯ_2. включно для виїзду за межі України до КоролівстваДанія, Королівства Бельгія, Королівства Нідерландів, Республіки Білорусь, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Сполучених Штатів Америки, Канади,Республіки Ісландія, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Французької Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Австрійської Республіки, Швейцарської Конфедерації, Королівство Норвегія, Республіки Польща, Чеської Республіки, Угорської Республіки, Словацької Республіки, Литовської Республіки, Латвійської Республіки, Республіки Естонія, Грецької Республіки, Республіки Хорватія, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Об'єднаних Арабських Еміратів, Японії,Королівство Таїланд, Республіки Індонезія, Малайзії, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Мальдівської Республіки, Республіки Сейшельські Острови, Федеративної Республіки Бразилія, Аргентинської Республікибез згоди батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2016р. позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати і провадження у справі закрити.

Відповідач посилається на неврахування судом його пояснень та тверджень про те, що він ніколи не заперечував проти надання згоди на виїзд дочки за кордон, але в окрему країну та на визначений строк.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.146), у судове засідання не з'явився, направивши лист про розгляд справи у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника третьої особи, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу батьків проживає разом із матір'ю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на багаторазовий тимчасовий виїзд неповнолітньої дочки сторін за межі України без згоди батька відповідає інтересам дитини і буде сприяти її оздоровленню, розвитку й вихованню.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо

- 3 -

дитини.

Згідно ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини

Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно частини другої статті 4 Закону України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14

- 4 -

до 18 років).

Аналіз вказаних норм матеріального права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини до 36 країн без визначення конкретного строку та періоду такого виїзду, без визначення його початку й закінчення, а також без зазначення мети виїзду, що суперечить вищезазначеним нормам матеріального права.

Вказані обставини також позбавляють можливості зробити висновок про правомірність таких вимог, а також позбавляють можливості відповідача бути обізнаним про виїзд його дочки за межі України і про строк та мету поїздки.

На вказане не звернув уваги суд першої інстанції, і задовольняючи позовні вимоги на підставі Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", не врахував, що його норми передбачають можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди у будь-які країни без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та без урахування вимог ст. 141 Сімейного кодексу України, яка визначає рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Крім того, при вирішенні даного позову підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Проте, матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від надання дозволу на виїзд неповнолітньої дочки за межі України до пред'явлення даного позову до суду, а також звернення позивача до відповідача з даного приводу.

Наявні у матеріалах справи заяви позивача датовані та направлені відповідачу 28 вересня 2015р. та 22 лютого 2016р., тобто вже після пред'явлення даного позову до суду, тому не можуть бути належними доказами у підтвердження позовних вимог відповідно до ст.ст. 58 та 59 ЦПК України.

Крім того, з тексту вказаних заяв вбачається, що позивач зверталася до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки до 36 країн, без зазначення конкретного періоду та меті поїздки, що суперечить вищезазначеним нормам матеріального права.

Не надано позивачем суду доказів і у підтвердження її посилань на те, що відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчене клопотання про оформлення проїзного документа дитини.

Висновок суду про не виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків та відсутність спілкування із дочкою, ґрунтується тільки на поясненнях неповнолітньої дитини, що не може вважатися доказом відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України, і не підтверджені іншими доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на нормах матеріального права, не відповідає обставинам, встановленим під час судового розгляду, та доказам, наданим сторонами у підтвердження своїх посилань.

Також судом не були враховані пояснення відповідача про те, що він ніколи не заперечував проти виїзду його неповнолітньої дочки за кордон і надавав на це свою згоду, що підтверджується його заявою від 22 серпня 2014р., яка посвідчена нотаріально, проте, бажає бути обізнаним про країну виїзду дитини та термін поїздки, і що вказана вимога ґрунтується на нормах матеріального права, тому є правомірною.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з

- 5 -

ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому, вимоги апеляційної скарги про закриття провадження у справі не обґрунтовані відповідно до норм процесуального права, таких підстав при розгляді даної справи апеляційним судом не встановлено, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2016р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на багаторазовий тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: