Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.09.2016 Справа №607/4340/16-ц

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Рихліцької О.А.,

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у квітні 2016 року предявила до суду позов до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України») про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 березня 2016 року, яким її поновлено на роботі на посаді старшого контролера-касира операційного сектору ТВБВ № 10019/025 ТВБВ № 10019/08 філії Тернопільське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України». Обгрунтовувала позов тим, що зазначене рішення відповідачем не виконане. 12 березня 2016 року вона приступила до роботи, однак наказу про поновлення її на роботі відповідач не видав. З цих підстав просила стягнути середній заробіток за відпрацьований час з 12 березня 2016 року по 29 квітня 2016 року в розмірі 4298,04 гривень.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з викладених у позовній заяві мотивів та просила його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала, зіславшись на мотиви, які викладені в письмових запереченнях на позов. Пояснила, що рішення виконане після набрання ним законної сили. Відповідачем подавалася апеляційна скарга, яка була відхилена апеляційним судом. В день одержання ухвали апеляційного суду 04 травня 2016 року рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі виконане відповідачем добровільно. З заявою про примусове виконання рішення ОСОБА_1 не зверталася, виконавчий лист до виконання предявила вже після добровільного виконання рішення. Таким чином відсутня вина ПАТ «Державний ощадний банк України» у затримці виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, відтак законних підстав для задоволення позову немає.

Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 березня 2016 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді старшого контролера-касира операційного сектору ТВБВ № 10019/025 ТВБВ № 10019/08 філії Тернопільське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», стягнуто з відповідача 11700, 22 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з утриманням податку з доходів фізичних осіб, та інших обовязкових платежів.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 21 квітня 2016 року рішення Тернопільського міськрайоного суду від 12 березня 2016 року залишено без змін.

04 травня 2016 року відповідно до наказу № 475-К ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді старшого контролера-касира операційного сектору ТВБВ № 10019/025 ТВБВ № 10019/08 філії Тернопільське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відповідно до ст. 367 ЦПК України у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника суд допускає негайне виконання рішень.

Негайне виконання рішення передбачає його обовязкове виконання, незалежно від набрання ним законної сили.

Як слідує з рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 березня 2016 року, суд допустив його негайне виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

За таких обставин суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що рішення відповідачем не виконувалось у звязку з тим, що не набрало законної сили.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не предявила до виконання виконавчий лист також не заслуговують на увагу. Зокрема, з рішення суду від 12 березня 2016 року слідує, що справу розглянуто за участі представників відповідача. Відтак, відповідачу було відомо про зміст рішення в день його проголошення. Більше того, як убачається з копії вступної та резолютивної частини цього рішення, наявної в матеріалах справи, рішення отримане філією Тернопільським обласним управлінням АТ «Ощадбанк» 12 березня 2016 року за вхідним № 555-/вх.

Тобто, 12 березня 2016 року відповідачу було відомо про те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 березня 2016 року ОСОБА_1 поновлено на роботі і рішення в цій частині допущено до негайного виконання.

Незважаючи на наведене, наказу про поновлення на роботі ОСОБА_1 12 березня 2016 року відповідачем не видано. Відповідний наказ виданий лише 04 травня 2016 року.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення в судовому засіданні.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина пята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обовязку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється на підставі виконавчого документа.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» («зволікання», «тяганина») за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом України при розгляді справи № 6-435цс15 у Постанові від 01 липня 2015 року, відтак в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З цих підстав суд приходить до переконання про наявність вини відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, починаючи з 12 березня 2016 року, до 04 травня 2016 року.

Відтак, відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Як слідує довідки про заробітну плату від 09 грудня 2015 року № 03-03/231, виходячи з розміру заробітку ОСОБА_1 за останні два місяці роботи, її середньоденний заробіток становить 119,39 гривень.

З виконаного позивачем розрахунку слідує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 4298 гривень 04 копійки (119,39 гривень х 36 робочих днів). Беручи до уваги, що, виходячи з розрахунку норм тривалості робочого часу 2016 рік, за період з 12 березня 2016 року до 04 травня 2016 року кількість робочих днів становила 36 днів, розмір середньоденного заробітку позивача підтверджений даними, що містяться в довідці про доходи, суд приходить до переконання про обгрунтованість зазначеного розрахунку.

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, судом встановлено порушення відповідачем прав позивача ОСОБА_1, які підлягають до захисту шляхом стягнення в її користь із відповідача середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 4298 гривень 04 копійки, за вирахуванням із цієї суми податків та інших обовязкових платежів.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України, п. п. 2, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 215, 223, ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 296 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 4298 (чотири тисячі двісті девяносто вісім) гривень 04 копійки, за вирахуванням із цієї суми податків та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в дохід держави судовий збір у розмірі 551 гривню 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду виготовлено 20 вересня 2016 року.

Суддя