Номер провадження: 22-ц/785/7595/16
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Лопотана В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4 про стягнення боргу та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13.09.2016 року,

встановила :

13.08.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу у розмірі 47 000, 00 дол. США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 11.08.2015 року становить 999 358, 70 грн., обґрунтовуючи вимоги тим, що 01.06.2011 року та 27.08.2013 року між нею та відповідачем, який є її рідним братом, були укладені договори позики, згідно яких вона передала ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 47 000, 00 дол. США для придбання останнім квартири АДРЕСА_1. Вказані кошти, за твердженням позивачки, є єдиним збереженням, що з'явились в неї у сумі 65 000 дол. США від продажу нерухомого майна у 2006 році. Позивачка стверджувала, що термін повернення коштів за позикою від 01.06.2012 року сплив 01.06.2015 року, а вимоги щодо повернення коштів за позикою від 27.08.2013 року залишаються без належного реагування, що стало приводом для звернення до суду з дійсним позовом.

04.11.2015 року залучена ухвалою суду від 28.10.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 звернулась з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, та просила визнати недійсними договори позики від 01.06.2011 року та 27.08.2013 року, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_2 належить їй на праві приватної власності. В провадженні іншого судді знаходиться також цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до неї про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах та поділ майна у вигляді вищевказаної квартири. Тому, ОСОБА_4 вважала, що рішення по дійсній справі може вплинути на її права та обов'язки, зокрема, в частині можливості виникнення в неї обов'язків перед ОСОБА_2 Також ОСОБА_4 зазначала, що на її думку, розписки ОСОБА_3 про отримання коштів від ОСОБА_2 є фіктивними, та складені навмисно для винесення відповідного рішення про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів, які, нібито, були взяті на придбання квартири, що в подальшому суттєво вплине на розгляд справи ОСОБА_3 до неї про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах та поділ майна у вигляді вищевказаної квартири. Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_4 просила визнати договори позики від 01.06.2011 року та 27.08.2013 року недійсними.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13.09.2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права просить рішення в частині відмови у задоволені її позовних вимог скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених нею позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково вважав наявні в матеріалах справи розписки недопустимими доказами як такі, що одержані з порушенням порядку встановленому законом у зв'язку з тим, що вони не відповідають часу спірних правовідносин, оскільки розпискою підтверджується наявність боргового зобов'язання, а не час виникнення спірних правовідносин. Крам того вказує, що рішення суду з вимог про стягнення боргу не може ґрунтуватися на показаннях свідків, не зважаючи на що районним судом було проведено допит свідка ОСОБА_2, при цьому без дотримання процедури допиту свідків, передбаченої ст. 180 ЦПК України.

Рішення в частині відмову у задоволені позову ОСОБА_4 не оскаржено, а тому в апеляційному порядку не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦКП України, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими признаками.

Згідно ж ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначила, що 01.06.2011 року та 27.08.2013 року між нею та відповідачем, який є її рідним братом, були укладені договори позики, згідно яких вона передала ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 14 000, 00 дол. США та 33 000, 00 дол. США для придбання відповідачем квартири АДРЕСА_1.

На підтвердження вказаних обставин позивачкою було надано до суду розписки ОСОБА_3 від 01.06.2011 року та 27.08.2013 року про отримання грошової суми у загальному розмірі 47 000,00 дол. США для придбання квартири АДРЕСА_2 для ОСОБА_4 - третьої сторони по справі.

Однак, у судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що розписки від 01.06.2011 року та 27.08.2013 року були складені приблизно рік тому, а не під час передачі коштів відповідачу. Доводів з цього приводу ОСОБА_2 не навела.

Клопотань щодо призначення почеркознавчої експертизи з приводу визначення точної дати складання розписок сторонами не заявлялось, а суд згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України позбавлений можливості самостійно вирішувати вказані питання.

01.12.2015 року у судовому засіданні під час розгляду справи у суді першої інстанції за клопотанням представника ОСОБА_4 було допитано у якості свідка позивачку ОСОБА_2, яка пояснила, що кошти у розмірі 65 000,00 дол. США, які вона частково у розмірі 47 000 дол. США надала у борг ОСОБА_3 01.06.2011 року та 27.08.2013 року, з'явились в неї від продажу нерухомого майна у 2006 році, та були її єдиним збереженням. Також зазначила, що не пам'ятає, чи витратила вона решту коштів в майбутньому на придбання будь-чого коштовного, у тому числі нерухомого майна.

У цьому ж судовому засіданні представник ОСОБА_4 надав письмові докази, з яких вбачається, що 18.12.2008 року ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною пл. 40 кв. м., яку згодом подарувала доньці ОСОБА_5 Також представник ОСОБА_4 надав докази щодо середньої вартості житла у 2008 році у вигляді «Аналітичної записки «Щодо стану ринку житла в Україні та заходи з його державного регулювання» розробленої Національним інститутом стратегічних досліджень при Президентові України (розміщена на офіційному сайті www.niss.gov.ua), з яких вбачається, що на момент придбання ОСОБА_2 вищевказаної квартири, середня вартість квартири з будівельним станом «від забудовника» у м. Одесі складала 1 500 дол. США за 1 кв. м. Таким чином, приблизна вартість квартири АДРЕСА_3 складала 60 000,00 дол. США, тому, представник ОСОБА_4 вважає, що коштів у ОСОБА_2 позичити ОСОБА_3 не було, враховуючи її невисоку заробітну плату.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні також визнала факт того, що дві розписки були написані ОСОБА_3 безпосередньо перед зверненням ОСОБА_2 до суду з дійсним позовом. Проте, представник відповідача продовжувала наполягати на тому, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими, оскільки фактично зазначені грошові кошти ОСОБА_3 були отримані ним від позивачки.

Як зазначено в керівних роз'ясненнях п. 24 постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує прав, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача).

Таким чином, в порушення вимог ст. 1047 ЦК України, ОСОБА_2 не надала до суду письмових договорів або розписок від ОСОБА_3, які б відповідали часу спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, районний суд вважав вищевказані розписки недопустимими доказами, оскільки згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленому законом.

У той же час, суд не прийняв визнання ОСОБА_3 позову, оскільки таке визнання суперечить закону й порушує права та інтереси ОСОБА_4, про що 04.11.2015 року було постановлено відповідну ухвалу суду про відмову у визнанні ОСОБА_3 позовних вимог.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 не довела обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд першої інстанції вважав за можливе відмовити в задоволенні її позовних вимог.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги повторюють доводи позову, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та обґрунтовано викладено в мотивувальної частині оскаржуваного рішенні.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13.09.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева