Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: сторін та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дубенської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування рішення Виконавчого комітету Дубенської міської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право особистої власності, визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності на частину житлового будинку,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Виконавчого комітету Дубенської міської ради (далі Міськвиконком), ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування рішення Виконавчого комітету Дубенської міської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право особистої власності, визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності на частину житлового будинку.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість висновків суду щодо пропуску позовної давності в спірних правовідносинах. Укладаючи договір дарування, йому не було відомо, що дарувальниця фактично мала право на більшу частину будинку, ніж визначено правовстановлюючими документами. Про порушення своїх прав він дізнався лише в лютому 2016 року, коли на адвокатський запит Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації надало копію документів, на підставі яких готувалося заключення бюро технічного інвентаризації від 08.07.1980 року.

На його думку, якщо вважати, що перебіг позовної давності для нього почався з 2008 року, то його відповідно до ст. 264 ЦК України перервано в звязку з неодноразовим предявленням позовів до суду. Крім того, навіть якби він не пред'являв попередні позови і позовна давність не переривалась б, то його порушене право все одно підлягає захисту. Таке твердження випливає з того, що весь час, відколи він дізнався про порушення свого права на справедливий перерахунок часток субєктом владних повноважень, тобто з 17 серпня 2012 року, він оскаржував рішення про відмову до міської ради, до Комунального підприємства "Архітектор" і до прокуратури. Тому навіть якби перебіг позовної давності не переривався б, то позовну давність слід було б вважати пропущеною з поважних причин і поновити її.

На порушення п. 3 ч.1 ст. 215 ЦПК України, суд не навів мотивів з яких він не взяв до уваги заперечення проти застосування позовної давності і не застосовував ч.5 ст. 267 ЦК України.

Вважав, що судом не додержано вимоги ст.ст. 213, 215 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення та ст.ст. 264, 265 ЦК України щодо строку позовної давності.

З цих підстав рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь в справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем позовної давності, встановленої для звернення з позовом до суду, про застосування якої заявили відповідачі. Тому відмовив з цих підстав у задоволенні вимог позивача.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як правильно встановлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, ОСОБА_1, ОСОБА_2Й , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є співвласниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Страклівська, 81, в м. Дубно Рівненської області. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Архітектор" Дубенської міської ради від 21.01.2008 року розмір частки позивача складає 19/100 (а.с.10). ОСОБА_1 право власності на частку в розмірі 19/100 житлового будинку перейшло від ОСОБА_5 на підставі договору дарування частини будинку від 17 січня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 158 (а.с. 12-12, зв.).

Абзацом другим пункту 1 договору дарування визначено, що 19/100 частин житлового будинку належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 26 вересня 1980 року, виданого відповідно до рішення Міськвиконкому № 261 від 23 липня 1980 року.

Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння вказує про те, що ОСОБА_5 належить 19/100 будинковолодіння по вулиці Карбишева (зараз вулиця Страклівська), 81, в м. Дубно (а.с. 13). 3 червня 1975 року рішенням Народного суду Дубнівського району Ровенської області встановлено, що частки за співвласниками будинку розподіляються таким чином: ОСОБА_6 - 19/100, ОСОБА_7 - 28/100, ОСОБА_5 - 23/100, ОСОБА_4 - 30/100 (а.с.11). У рішенні Міськвиконкому від 23 липня 1980 року, яким підтверджено права особистої власності за співвласниками будинку, зазначено, що його прийнято на основі заключення бюро технічної інвентаризації. Натомість в заключенні про реєстрацію домоволодіння від 8 липня 1980 року встановлено інший розподіл часток, де ОСОБА_4 набув право на 33/100; ОСОБА_7 - на 35/100; ОСОБА_5 - на 19/100; ОСОБА_6 на 13/100. Згідно із заключенням ці частки встановлені з договорів купівлі-продажу від 28 квітня 1971 року і 22 лютого 1964 року; рішення Народного суду Дубнівського району Ровенської області від 3 червня 1975 року; виписки із погосподарської книги № 216, 217, 218, 219 (а.с. 11, 16-17).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу перерахунку ідеальної частки позивача у частковій власності співвласників спірного житлового будинку, оскільки він вважає, що частка, яка йому перейшла у власність відповідно до договору дарування, є меншою, ніж та, право на яку він повинен був би набути.

Між тим, про ту обставину, що площа житлового будинку не була незмінною, а час від часу збільшувалася, свідчить порівняльний аналіз за час з 1971 року по 1978 рік. Так, 28 квітня 1971 року ОСОБА_5 на підставі укладеного з ОСОБА_8 договору дарування набула право особистої власності на 1/3 частину житлового будинку в с. СтраклівІІ Дубнівського району (спірний будинок), що складається з однієї кімнати житловою площею 16 кв.м (а.с. 16-17). Тобто вся житлова площа в будинку станом на 1971 рік повинна була складати не більше 48 кв.м (16 кв.м. Х 3 співвласники).

На а.с. 93 міститься виконаний 10 травня 1978 року Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації Журнал внутрішніх обмірів і підрахунків площ будівель по вулиці Карбишева, 81, в м. Дубно, де зазначено, що житлова площа в цьому будинку складає 80, 7 кв.м. Тобто очевидно, що протягом зазначеного часу житлова площа в будинку істотно збільшилася з 48 кв.м житлової площі до 80, 7 кв.м, у звязку з цим змінилися і частки співвласників. При цьому реальна частка ОСОБА_5 також збільшилася, про що свідчить рішення Народного суду Дубнівського району від 3 червня 1975 року, де зазначено про належність їй 23/100 частин, що складає в натурі дві кімнати площею 32, 8 кв.м. Тому її ідеальна частка також змінювалася пропорційно до часток інших співвласників і остаточно склала 19/100 частин.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Тобто в розумінні вимог закону дарувальник має право подарувати лише те майно, яке йому належить на праві власності, а обдаровуваний вправі прийняти це майно. Майно, яке не належить дарувальнику, не може бути подарованим на користь іншої особи.

Таким чином, прийнявши в ОСОБА_5 в дар 17 січня 2008 року 19/100 частин житлового будинку №81 по вулиці Страклівська в м. Дубно Рівненської області, ОСОБА_1 набув на цю частку право власності. Права на більшу ідеальну частку житлового будинку, ніж це передбачено договором дарування, він не набув і не міг набути.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За таких обставин права вимоги на визнання недійсним та скасування рішення №261 Міськвиконкому від 23.07.1980 року в частині визначення розміру часток за співвласниками житлового будинку, на визнання недійсним і скасування виданого Міськвиконкомом на ім'я ОСОБА_5 свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння в частині встановлення розміру частки, що належить ОСОБА_5 19/100, у ОСОБА_1 не виникло.

Отже, в цій частині позову йому слід відмовити за необґрунтованістю.

Щодо його вимоги про визнання недійсним договору дарування частки будинку від 17 січня 2008 року в частині дарування 19/100 житлового будинку №81 по вулиці Страклівській, 81, в м. Дубно, то з нею колегія суддів погодитися не може як з недоведеною.

Так, при вирішенні спірних правовідносин встановлено, що частка дарувальника становила 19/100 частин, які вона й подарувала на користь ОСОБА_1 Про те, що ОСОБА_5 належала більша частка, яка помилково не була включена до складу подарованого майна, і насправді вона йому подарувала більшу частку за розміром, позивач доказів не надав, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки до задоволення зазначена матеріально-правова вимога не підлягає, тому слід відмовити і в позові про визнання за ОСОБА_1 права власності на 23/100 частин житлового будинку №81 по вулиці Страклівська в м. Дубно.

Щодо тверджень суду про пропуск позивачем позовної давності, то колегія суддів ураховує, що правила про позовну давність повинні застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого субєктивного права. Тому в разі відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, позов не підлягає задоволенню не з причин пропуску позовної давності, а по суті заявленої вимоги.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, ухваливши рішення яке не може залишатися чинним.

Доводи апеляційної скарги про хибність висновків суду про застосування позовної давності є обґрунтованими, з чим погоджується і колегія суддів.

Щодо посилань позивача про недодержання судом вимог процесуального закону, то колегія суддів вважає їх помилковими, виходячи з такого.

Згідно з ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких доказів про наявність таких порушень ОСОБА_1 не надав, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними і загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи позивача на необхідність та вимушеність захисту його прав, порушуючи тим самим права відповідачів, є неприйнятними для апеляційного суду.

Судом помилково застосовано норми цивільного законодавства, які були мотивом для відмови в позові за спливом позовної давності, тоді як відмова в позові повинна ґрунтуватися на інших підставах за необґрунтованістю та недоведеністю вимог позивача. Ці обставини дають право колегії суддів вийти за межі доводів апеляційної скарги, скасувавши оскаржуване рішення і ухваливши нове, яким відмовити ОСОБА_1 в позові.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Спонуканням для ухвалення нового рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 11, ст. 717 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року скасувати.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до Виконавчого комітету Дубенської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування рішення Виконавчого комітету Дубенської міської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право особистої власності, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на частину житлового будинку.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: