Провадження 2/201/2495/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Ходаківського М.П.,

за участі секретаря судового засідання - Максимової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року позивачі звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 про припинення права власності, визнання права власності.

В обґрунтування вказаного позову позивачі зазначили, що з 03 червня 1997 року їх сімя приватизувала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 червня 1997 року, виданого ВАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» згідно з розпорядженням від 03 червня 1997 року № 690. На момент приватизації у вищевказаній квартирі проживала вся сімя, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, у звязку з чим кожному з них на праві спільної сумісної власності на житлове приміщення належить ? частина квартири.

У 2000 році відповідач одружився на ОСОБА_5, після чого почав проживати у матері дружини ОСОБА_6, по вул. Кутузова у с. Ненаситець Синельниківського району Дніпропетровської області, де прожив близько шести місяців.

Згодом відповідач переїхав жити до бабусі ОСОБА_7 на вул. Садову, 1, у с. Ненаситець Синельниківського району Дніпропетровської області.

Від вказаного шлюбу відповідач та його дружина мають неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З 2005 року відповідач разом зі своєю сімєю почав проживати у ІНФОРМАЦІЯ_3.

Крім належної відповідачу частини квартири, згідно з заповіту, складеним 18 січня 2002 року, ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_4 домоволодіння, яке знаходиться по вул. Садовій 1 у с. Ненаситець Синельниківського району Дніпропетровської області.

Через тривалі сварки, які виникали між відповідачем та позивачами, їх спільне проживання у вказаній квартирі стало неможливим, в результаті чого позивачі просять суд припинити право власності ОСОБА_4 на ? частину квартири № 58, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 149, та визнати за позивачами право власності на ? частини вказаної квартири.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді Черновському Г.В., але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 03 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П.

Ухвалою від 04 жовтня 2016 року суддею Ходаківським М.П. прийнято справу до свого провадження.

Позивачі надали до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі.

Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив.

Ураховуючи тривалий час розгляду справи, згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у відсутності сторін, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів для вирішення справи по суті.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 грудня 1997 року ВАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», квартира АДРЕСА_2 на праві спільної власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с. 78).

Крім належної відповідачу частини квартири, згідно із заповітом, складеним 18 січня 2002 року, ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_4 ? частину домоволодіння, яке знаходиться по вул. Садовій 1 у с. Ненаситець Синельниківського району Дніпропетровської області (а.с. 57).

Відповідно до довідки № 2, наданої заступником правління ОСББ «Восход» від 14 січня 2016 року, за адресою: АДРЕСА_3, зареєстровані та проживають: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4; також у даному помешканні фактично проживають дружина відповідача ОСОБА_5, та їх неповнолітні діти - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 61).

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до положень ст. 317, ст. 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, який означає, що право власності є недоторканим, а власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

При цьому, крім вказаних спеціальних норм необхідно враховувати і загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

Частиною першою статті 346 ЦК України передбачені випадки, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини другої цієї статті, зазначений перелік не є вичерпним і право власності може бути припинене і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду іншої справи № 6-68цс14 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 2 липня 2014 року про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Неможливість спільного володіння та користування майном як підстава припинення права на частку у спільному майні обґрунтовується позивачем наявністю не зовсім дружніх стосунків між ним та відповідачем, що перешкоджають у повному здійсненні ним прав володіння та користування майном.

Позивачі, вказуючи на неможливість спільного користування майном, не надали доказів того, що спільне користування спірною квартирою неможливе з вини відповідача.

Позов про припинення права на частку у спільному майні не може бути задоволений, якщо внаслідок припинення права спільної часткової власності колишній співвласник буде позбавлений житла.

Згідно із ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

До того ж, як вбачається із свідоцтва про право власності на спірне майно у ньому частки сторін у справі не виділені, їхній розмір наразі не визначений.

Суд також зауважує, що позивачами не надано доказів того, шо за ціну 244 365,00 грн., в яку оцінена вартість його 1/4 частки квартири відповідно до висновку про вартість майна від 02 червня 2016 року (а.с. 63-74) відповідач має змогу придбати житло необхідне для його проживання та членів його сімї.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд вважає, що відсутні правові підстави для припинення права відповідача на частку у спільному майні, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 60, 74, 76, 77, 79, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності, визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.П. Ходаківський