Справа № 161/4001/15-ц Провадження № 22-ц/773/1339/16 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Категорія: 48 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської-Кочури Т.В.,

суддів Свистун О.В., Грушицького А.І.,

за участю секретаря Концевич Я.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника третіх осіб ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_2, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_4 право власності: на 1/4 частину земельної ділянки по вул. Марка Вовчка, 20 у м. Луцьку (загальна площа 1000 кв.м., кадастровий номер :21:076:0036, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), що становитиме 250 кв.м.; на 1/4 частину житлового будинку № 20 по вул. Марка Вовчка в м. Луцьку (літери А1, а1, а2, загальна площа 67,3 кв.м.), що становитиме 16,825 кв.м. та 1/4 частину надвірних будівель і споруд, а саме: погріб з шийкою літ. Е, сарай-літня кухня літ. В-1, вбиральня літ. В, сарай літ. Д-1, сарай літ. б, сарай літ. б1, огорожа, розташовані за адресою вул. Марка Вовчка, 20 в м. Луцьку; на 1/2 частину всіх будівельних матеріалів (цемент, піно блоки, металопластикові вікна, метало черепиця, крокви, балки), використаних в процесі будівництва добудови літери а3, а4 до житлового будинку № 20 по вул. Марка Вовчка в м. Луцьку, яка має загальну площу 52,6 кв.м та складається з коридору 2-1 площею 6,9 кв.м, прихожої 2-2 площею 9,2 кв.м, кімнати 2-3 площею 18 кв.м., санвузла 2-4 площею 7,2 кв.м., кухні 2-5 площею 11,3 кв.м. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

У задоволенні позовних вимог третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будівельних матеріалів відмовлено.

Не погоджуючись із вищеназваним рішенням суду відповідач ОСОБА_2 та треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, в яких вважають оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, відповідач ОСОБА_2 просив рішення в частині присуджених до стягнення з нього витрат на правову допомогу скасувати, тоді як треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили рішення суду в частині відмови у задоволенні заявлених ними вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким заявлений ними позов задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 та задоволення скарги відповідача ОСОБА_2, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2007 року, який було розірвано 05 вересня 2013 року заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області (а.с. 5-7).

З договору купівлі-продажу земельної ділянки ВМІ № 504521 від 17 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7, вбачається, що ОСОБА_2 придбав в ОСОБА_6 ? частку земельної ділянки площею 1 000 кв. м., яка розміщена на землях, які знаходяться у віданні Луцької міської Ради Волинської області і розташована в м. Луцьку по вул. Марка Вовчка, 20, кадастровий № :21:076:0036 (а.с. 10-12).

З договору купівлі-продажу частки житлового будинку ВМІ № 504519 від 17 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7, вбачається, що ОСОБА_2 придбав в ОСОБА_6 ? частку житлового будинку № 20 з надвірними будівлями і спорудами, який розташований по вул. Марка Вовчка в м. Луцьку, Волинської області (а.с. 13-14).

Також встановлено, що в 2010 році ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до придбаного ними житлового будинку, що складається з коридору 2-1 площею 6,9 кв.м., прихожої 2-2 площею 9,2 кв.м., кімнати 2-3 площею 18 кв.м., санвузла 2-4 площею 7, 2 кв.м., кухні 2-5 площею 11, 3 кв.м. здійснили добудову (а3, а4), загальною площею 52, 6 кв.м., право власності на яку у встановленому законом порядку не зареєстроване.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Крім того, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 цієї статті визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно із п. 15 Постанови пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорювана частина земельної ділянки, будинок та здійснена до житлового будинку добудова є обєктами права спільної сумісної власності подружжя.

Відмовляючи в задоволенні позову третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд виходив з того, що третіми особами не надано належних та допустимих доказів в підтвердження своїх вимог.

Такі висновки суду є правильними, і з ними погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

В обґрунтування позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покликаються на те, що добудова (а3, а4) до житлового будинку була здійснена на належному третім особам фундаменті периметром 20, 5 м, залитому у 2007 році ОСОБА_8, спадкоємцями якого вони являються. Окрім того, ОСОБА_6 було вкладено в будівництво добудови 5 000 грн., ОСОБА_5 1 000 грн. та 9 000 грн. на проведення комунікацій до житлового будинку № 20 по вул. Марка Вовчка в м. Луцьку.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч.ч 3, 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Проте, належних доказів в підтвердження того, що фундамент був побудований ОСОБА_8, яким було понесено витрати на придбання будівельних матеріалів та інше, а добудова до житлового будинку здійснювалась за участю коштів третіх осіб, суду надано не було, у звязку із чим, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні їх позову за недоведеністю.

Отже, наведені третіми особами в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду, були предметом розгляду в суді першої інстанції і висновків суду, викладених в рішенні, вони не спростовують.

Разом з тим, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 7 350 грн. витрат на правову допомогу, суд не врахував положень процесуального законодавства.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Виходячи із змісту ст.ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до корінця розрахункової квитанції серія ЯБ № 58 від 15 квітня 2015 року позивачем ОСОБА_4 за надання юридичних послуг у даній справі сплачено 7 350 грн. (а.с. 219).

З довідки-розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу від 05 липня 2016 року вбачається, що згідно з цим розрахунком характер правової допомоги полягає у вчиненні адвокатом окремих процесуальних дій, участі у судових засіданнях тощо (а.с. 218).

Як вбачається із п. 3.4 Договору про надання правової допомоги від 10 березня 2015 року, укладеного між адвокатом ОСОБА_1 та клієнтом ОСОБА_4 сторони домовились, що надання правової допомоги за цим Договором здійснюється адвокатом безоплатно та добровільно (а.с. 35), і на момент розгляду справи даних про внесення змін до даного пункту Договору, суду надано не було.

З огляду на викладене, правові підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, у даному випадку, відсутні.

Рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню, у звязку із тим, що вирішено судом з порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6 - відхилити.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді