Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,Коротуна В.М., Попович О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 28 березня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_8 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 524/76719, відповідно до умов якого банк надав позичальнику окремими траншами в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом у сумі 1 190 000 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, комісій та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 27 березня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов'язання між позивачем та ОСОБА_9 укладено іпотечний договір від 28 березня 2007 року № 02-10/1021, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрований у реєстрі за № НОМЕР_1, відповідно до якого передано в іпотеку таке нерухоме майно:

- житловий будинок, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв. м, житловою площею 154,0 кв. м та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належав на праві власності ОСОБА_9, на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_2, виданого 05 червня 2002 року Солом'янською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 квітня 2002 року № 465,

- земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_3, загальною площею 0,1008 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, призначена для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що належала на праві власності ОСОБА_9 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого Київською міською радою 13 листопада 2000 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 72-2-00778.

Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що 23 вересня 2014 року Києво-Святошинським районним судом Київської області прийнято рішення у справі, яким визнано недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 березня 2007 року № 524/76719, укладений між ОСОБА_8 та АКБ СР «Укрсоцбанк», та іпотечний договір, укладений між ОСОБА_9 та АКБ СР «Укрсоцбанк».

За період знаходження справи на стадії касаційного провадження було вилучено запис про обтяження предмета іпотеки з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що надало можливість ОСОБА_9 здійснити відчуження нерухомого майна третій особі - ОСОБА_10, який в подальшому відчужив це майно відповідачеві.

З урахуванням вищевикладеного ПАТ «Укрсоцбанк» просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на житловий будинок, що позначений на плані літ. «А», загальною площею 465,9 кв. м, житловою площею 154,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_3, загальною площею 0,1008 га, яка розташована за тією ж адресою, що належить на праві власності відповідачу, в рахунок погашення частини боргу боржника ОСОБА_8 за договором про надання відновлювальноїкредитної лінії від 28 березня 2007 року № 524/76719.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року позов задоволено.

У рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_8 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 березня 2007 року № 524/76719, укладеним між АКБ СР «Укросоцбанк» та ОСОБА_8 у розмірі 14 000 600 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_6, шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на житловий будинок, що позначений на плані літ. «А», загальною площею 465,9 кв. м, житловою площею 154 кв. м по АДРЕСА_1, вартістю 10 775 000 грн, та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_3, загальною площею 0,1008 га, по АДРЕСА_1, вартістю 3 225 600 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано факт наявності заборгованості позичальника за кредитним договором. При цьому судом зазначено, що заявлений позивачем позов є захистом вже існуючого права, що виникло на підставі застереження у договорі іпотеки, яке законодавцем визначено як самостійна підстава виникнення права власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку звернення стягнення є позасудовим способом врегулювання такого питання, що передбачено умовами договору іпотеки, укладеного між сторонами 28 березня 2007 року.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами установлено, що 28 березня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_8 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 524/76719, відповідно до умов якого позивачем надано кредит окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 1 190 000 дол. США, зі сплатою 12,5 % річних, комісій та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 27 березня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_9 укладено іпотечний договір від 28 березня 2007 року № 02-10/1021, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрований в реєстрі за № НОМЕР_1, відповідно до якого передано в іпотеку житловий будинок, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв. м, житловою площею 154,0 кв. м. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_3, загальною площею 0,1008 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та призначена для обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Судом встановлено, що на момент укладення іпотечного договору нерухоме майно належало на праві власності ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_2, виданого 05 червня 2002 року Солом'янською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 квітня 2002 року № 465, право власності зареєстроване згідно з реєстраційним написом на правовстановлюючому документі, що зроблений 07 червня 2002 року Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстровим номером НОМЕР_5 та записаний у реєстрову книгу № Д. 192-173 та державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого Київською міською радою 13 листопада 2000 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 72-2-00778 (а. с. 55, т. 1).

В подальшому між сторонами було укладено договір № 1 від 02 червня 2009 року про внесення змін до договору кредиту від 28 березня 2007 року № 524/76719, відповідно до якого сторони дійшли згоди щодо внесення змін в порядок погашення відсотків, а саме: сплата процентів, що були нараховані за користування кредитними коштами в період з 01 жовтня 2008 року по 31 травня 2009 року у розмірі 20 550 (двадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят) дол. США 09 центів в термін до 10 серпня 2009 року включно та додаткову угоду № 1 від 20 травня 2009 року до договору кредиту від 28 березня 2007 року № 524/76719, відповідно до якої сторони дійшли згоди про зміну графіка погашення основного боргу, який станом на 20 травня 2009 року становив 1 031 336,00 дол. США, зі сплатою 14 % річних.

Також між сторонами кредитного договору укладено договір № 1 від 07 вересня 2009 року про внесення змін до договору про надання відновлювальної лінії від 28 березня 2007 року № 524/76719, відповідно до якого сторони дійшли згоди здійснити переведення умов кредитування позичальника: з відновлювальної кредитної лінії на не відновлювальну кредитну лінію, та у зв'язку із відсутністю у позичальника наміру в подальшому отримувати транші кредиту сторони встановили, що розмір фактичної заборгованості по всіх виданих траншах кредиту на день укладення цього договору, складає 1 024 724,00 дол. США.

З наданих позивачем документів вбачається, що позичальник звертався до позивача із заявою щодо проведення реструктуризації боргу, у зв'язку з чим, між позивачем та ОСОБА_12 укладено договір про внесення змін від 31 травня 2011 року до договору про надання відновлювальної лінії від 28 березня 2007 року № 524/76719, відповідно до якого сторони дійшли згоди змінити валюту кредиту та перевести суму кредиту 1 018 034,42 дол. США в гривню за курсом 7,987 грн за 1 долар США, що становить станом на дату укладення договору про внесення змін 8 131 040 грн 91 коп., та встановити максимальний ліміт кредитування та рефінансування заборгованості за нарахованими процентами в сумі 1 146 256 грн 14 коп.

Таким чином, максимальний ліміт заборгованості за кредитом складає 9 277 297 грн 05 коп. на дату укладення договору про внесення змін від 31 травня 2011 року до договору про надання відновлювальної лінії від 28 березня 2007 року № 524/76719.

Починаючи з 31 травня 2011 року по 31 травня 2013 року включно, процентна ставка за договором кредиту встановлюється в розмірі 14 % річних.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як визначено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

ОСОБА_8 у порушення умов кредитного договору взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не виконав, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 20 196 441,54 грн.

Матеріалами справи підтверджується звернення позивача до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з вимогами погасити заборгованість за кредитним договором та попередження звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором у разі невиконання цих вимог.

Однак ОСОБА_8 у добровільному порядку грошові кошти не повернув, предмет іпотеки у власність банку теж не передано.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2014 року у справі № 369/1788 14-ц позичальника ОСОБА_8 визнано недієздатним, призначено його опікуном ОСОБА_7

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2014 року визнано недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 березня 2007 року № 524/76719, укладений між ОСОБА_8 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та додаткової угоди до нього.

Також, Києво-Святошинським районним судом Київської області було визнано недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_9 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», за № 02-10/1021, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстраційним № 1503.

За результатами перегляду вищезазначених рішень суду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року у справі № 6-45464св14, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2014 року у справі № 369/3532/14 та ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За період знаходження справи на стадії касаційного оскарження третіми особами було вилучено запис про обтяження предмета іпотеки з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

26 грудня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О. В., зареєстрованого в реєстрі за № 808 та договір купівлі - продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 807.

12 травня 2015 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 199 та договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 198.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 10 серпня 2015 року № 42020537, судом встановлено, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, належить на праві власності відповідачу.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки, до яких зокрема, належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Пунктом 6.3 іпотечних договорів передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов'язання. Дія цих договорів також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку».

Враховуючи те, що рішення про визнання недійсним іпотечного та кредитного договору скасоване, основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, то дані обставини дають підстави стверджувати, що іпотечний договір діє і може бути припиненим у разі виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Беручи до уваги те, що відповідач набув право власності на нерухоме майно, яке було обтяжене іпотекою, та те, що такий запис було вилучено на підставі скасованого рішення суду про визнання іпотеки недійсною, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, до правовідносин сторін застосовується ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» та поширюється її дія на відповідача, крім того, зберігається обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного суду України, викладених в постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-53цс15 та постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-639 цс15.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

При цьому аналіз змісту положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що правовий режим майна, яке знаходиться в іпотеці, не змінюється незалежно від кількості правочинів, за якими право власності переходило до інших набувачів такого права. Тому до нового власника предмета іпотеки - ОСОБА_6 переходять всі права і обов'язки іпотекодавця за іпотечним договором у тому ж обсязі і на тих же умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Чинне законодавство не встановлює залежність збереження права іпотеки від добросовісності чи недобросовісності нового власника предмета іпотеки, а також від його обізнаності про обтяження придбаного нерухомого майна чи оспорювання в судовому порядку права іпотекодержателя на це майно на момент його придбання.

Будь-яких обмежень або виключень, які б дозволяли звільнити особу, що придбала іпотечне майно від переведених на нього обов'язків іпотекодавця, на підставі того, що при укладенні договору купівлі-продажу вона не знала про наявність іпотечного обтяження, законом не передбачено.

Тому суд дійшов правильного висновку, що згідно з вимогами чинного законодавства іпотекодержатель може пред'явити вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки до нового власника, який є добросовісним набувачем при повному збереженні договору купівлі-продажу предмета іпотеки, тобто, без попереднього визнання цього договору недійсним.

Таким чином, у результаті порушення ОСОБА_8 умов договору щодо повернення кредитних коштів у встановлені строки позивач отримав право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на нерухоме майно, що передано в іпотеку.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що банк обрав невірний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, при цьому пославшись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 30 березня 2016 року, справа № 6-1851цс15.

Однак судом не враховано, що стороною договору іпотеки є ОСОБА_9, а відповідачем у справі є ОСОБА_6, яка набула право власності на майно у порядку ст. 23 Закону України «Про іпотеку». У зв'язку з тим, що власник майна є відмінним від іпотекодавця - сторони іпотечного договору, іпотекодержатель - ПАТ «Укрсоцбанк» позбавляється права задовольнити свої вимоги шляхом позасудового врегулювання.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що банком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було надіслано вимоги, з метою врегулювати питання в досудовому порядку шляхом передачі у власність банку предмета іпотеки та укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому попереджено, що у випадку невиконання такої вимог у тридцятиденний строк банк буде змушений звернутися до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Цією ж статтею закону передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.1 іпотечного договору сторони встановили, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 4.2 іпотечного договору передбачено, що у разі порушення Іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов'язання, а в разі його не виконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3 іпотечного договору).

Тобто, передбачений наведеними нормами договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п'ятої Цивільного кодексу України.

Таким чином, у разі встановлення такого способу звернення стягнення у відповідному договорі, іпотекодержатель на підставі частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України має право вимагати застосування його судом.

Статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 23 лютого 2006 року) передбачена можливість укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто вільне волевиявлення сторін, а не диспозитивне зобов'язання на укладення такого договору. Крім того, слід зазначити, що цими статтями передбачено саме позасудовий порядок задоволення вимог іпотекодержателя, а в разі позовного провадження таке задоволення здійснюється на підставі застереження в договорі, з урахуванням норм чинного законодавства.

Із змісту частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

За таких обставин суд першої інстанції, правильно встановивши обставини у справі, надавши їм належну правову оцінку, визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на предмет іпотеки, оскільки такий спосіб захисту порушеного права відповідає ч. 2 ст. 16 ЦК України та передбачений п. 4.5 іпотечного договору.

Апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, переглядаючи рішення суду першої інстанції, безпідставно застосував до спірних правовідносин висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року, справа № 6-1851цс15, дійшовши помилкового висновку про те, що банком обрано невірний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, чим позбавив позивача можливості захистити своє порушене право та задовольнити вимоги у спосіб передбачений законом та умовами іпотечного договору.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України та ухвалене згідно із законом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року скасувати.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року залишити в силі.

Рішення оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Т.О. Писана
О.В. Попович