22-ц/775/912/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Матвєєва Ю.О. Категорія 53 Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Мироненко І.П., Ткаченко Т.Б.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку , індексу інфляції, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ПрАТ «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обгрунтування позову вказувала, що з 2007 році була прийнята на работу до відповідача на посаду контролера литейного виробництва. У лютому 2015 року звільнилась у звязку зі скороченням чисельності штату працівників. На день звільнення відповідачем нараховано, але не виплачено заробітну плату за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року у розмірі 13403,09 грн.. У звязку з порушенням відповідачем положень ст. 116 КЗпП України позивач вважає, що у неї виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Порушення її трудових прав призвело до моральних страждань та спричинило моральну шкоду. Просила стягнути заборгованість по заробітній платі, середній заробіток час фактичного розрахунку та моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

У послідуючому представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що внаслідок несвоєчасного розрахунку з позивачем знецінились сплачені суми заробітної плати позивача, а тому просив на підставі ст. 625 ЦК України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» стягнути заборгованість з врахуванням індексації.

Рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково . Стягнуто на її користь з ПрАТ «Азовелектросталь» середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 2257,92 грн, з утриманням ПрАТ «Азовелектросталь» з цих сум передбачених законом податків та обовязкових платежів при їх виплаті та моральну шкоду у розмірі 200 грн. Стягнуто з ПрАТ «Азовелектросталь» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На рішення суду представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про зміну рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що судом невірно зроблено висновок про те, що на час звільнення позивач не працювала на виробництві. Надані докази свідчать про те, що вона в день звільнення знаходилась на підприємстві, тому середній заробіток, обрахований ним в розмірі 15052,80 грн., слід стягувати не з часу звернення з позовом до суду, а з часу звільнення з роботи, що не було враховано судом першої інстанції, а тому потягнуло невірні висновки. Крім того, судом взагалі допущена помилка в обрахуванні періоду, за який стягується середній заробіток, даже виходячи з часу звернення до суду. Також судом необґрунтовано відмовлено у стягненні сум інфляції 6328,32 грн. за весь час прострочення боржником сплати грошового зобовязання на підставі ст.625 ЦК України .

У відповідності з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності сторін, які до суду не явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надавали. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи 30 листопада 2016 року телефонограмами, зареєстрованими в журналі телефонограм апеляційного суду за №№ 2033,2034; про розгляд справи 08 та 14 грудня 2016 року позивач була повідомлена через представника в апеляційному суді, а представник відповідача телефонограмою, зареєстрованою в журналі суду за №2129, 2203,2204. 14 грудня 2016 року сторони до суду повторно не явилися. Згідно з положеннями ч.2 ст.197 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку, виходячи з наступного .

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 16 листопада 2007 року по 05 лютого 2015 року знаходилась у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Азовелектросталь». 5 лютого 2015 року її було звільнено з роботи у звязку із скороченням штату згідно з ч.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні позивача з нею відповідачем не було проведено розрахунок. Фактично підприємство розрахувалося із позивачем після звільнення частинами, в період з 25 по 29 вересня 2015 року. Згідно з наданими підприємством письмовими доказами остання сума позивачу була сплачена 29 вересня 2015 року.( а.с.33 46)

Встановивши, що на час звільнення з позивачем у порушення положень ст. 116 КЗпП України відповідачем не було проведено розрахунок, а остання сума була сплачена 29 вересня 2015 року, суд першої інстанції прийшов до правильного правового висновку про те, що у позивача на підставі 117 КЗпП України виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку .

Між тим, з висновком суду про те, що в день свого звільнення позивач не працювала, тому право на стягнення середнього заробітку виникло у неї з часу звернення до суду, погодитися неможливо.

Суд першої інстанції встановив, що 5 лютого 2015 року в день звільнення - позивач не працювала, оскільки в табелі обліку робочого часу за цей день зазначено літера « П», що є позначенням відсутності працівника на роботі ( а.с. 31 т.1 ). Трудову книжку позивач отримала 09 лютого 2015 року. Даказів звернень до відповідача з вимогою про розрахунок при звільненні до звернення до суду з даним позовом ОСОБА_2 суду не надала.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як розяснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі постанова Пленуму ВСУ), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Зі справи вбачається, що позивач 05 лютого 2015 року приймала безпосередню участь в оформленні звільнення на підприємстві, про що свідчить її підпис про ознайомлення з наказом про припинення трудового договору із зазначенням дати ознайомлення 05 лютого 2015 року, який також містить дані обхідного листа про відсутність незданих ОСОБА_2 майново-матеріальних цінностей (а.с.66).

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.212-213 ЦПК України на вказане уваги не звернув. Встановивши, що працівникові не були виплачені належні їй від підприємства суми в день звільнення, оскільки вона не була у цей день на роботі, не звернув уваги, що ці кошти не були виплачені й наступного дня після предявлення нею роботодавцеві вимог про розрахунок (звернення з позовною заявою до суду).

З матеріалів справи вбачається, що позивач в день звільнення 05 лютого 2015 року не була у відпустці, на лікарняному, а перебувала в простої, тобто, не виконувала робочі обовязки, а була на роботі для оформлення звільнення.

Отже, висновок суду про те, що позивачу підлягає до виплати сума середнього заробітку з дня звернення до суду по день фактичного розрахунку, є неправильним, а доводи апеляційної скарги про те, що середній заробіток слід обраховувати з 06 лютого 2015 року до дня фактичного розрахунку, необхідно прийняти до уваги.

Зі справи вбачається, що відповідно до графіку виходів кількість робочіх днів позивача з наступного дня після звільнення по день остаточного розрахунку складає 158 днів (а.с. 32 33 )

Виходячи з кількості 158 робочих днів та розміру середньоденного заробітку в сумі 94 грн.08 коп. (а.с.48), розрахованого відповідачем у відповідності до положень Постанови КМУ №100 від 06.02.1995 року, який не оспорювали сторони, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 14864 грн.64 коп. (158 днвів х 94,08 грн), а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні, і на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 14864,64 грн.. Доводи представника позивача про те, що середній заробіток слід розраховувати, виходячи з результату множення кількості місяців з дня звільнення позивача по 06.10.2015 року, не грунтуються на законі, протиречить обставинам справи, тому розрахунок середнього заробітку в розмірі 15052,8 грн, що на думку позивача, підлягає сплаті їй за несвоєчасний рзрахунок при звільненні, не може бути колгією суддів покладений в основу рішення.

Разом з тим є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в частині застосування до спірних правовідносин положень ст.625 ЦК України для обрахування суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних, і доводи апеляційної скарги в цієї частині не є слушними. Дана норма закону застосовується в правовідносинах зобовязального характеру, а трудові відносини такими не є, і тому позивачем обрано неналежний спосіб захисту права.

Отже, в частині відмови в вимогах про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 6328,32 грн. рішення суду слід залишити без зміни.

В частині вирішення вимог про відшкодування моарльної шкоди рішення не оскаржується, тому колегією суддів не переглядається.

У звязку із поданням апеляційної скарги позивачем та її частковим задоволенням судовий збір на користь держави згідно з положенням ч.3 ст.88 ЦПК України слід стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» в сумі 267 грн. 96 коп.(110% від розміру судового збору 243,6 грн).

Керуючись ст. ст. 303.304, 307, 309, ч.2 ст. 314, 316 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 14864 (чотирнадцять тисяч вісімсот шістдесят чотири) грн. 64 коп. з утриманням з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» передбачених законом податків та обов'язкових платежів при виплаті.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на користь держави за апеляційне оскарження рішення судовий збір в сумі 267 ( двісті шістдесят сім) гр. 96 коп. .

Рішення суду набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді