АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6833/16 Головуючий 1 інст. Сугачова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» листопада 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Бровченка І.О., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2016 року по справі за поданням старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, заінтересовані особи: ОСОБА_1, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про примусове входження до житла боржника,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року старший державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції звернувся до суду з зазначеним поданням, в обґрунтування якого посилався на те, що на примусовому виконанні Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції знаходиться виконавчий лист № 643/13736/13-ц виданий 23 лютого 2015 року Московським районним судом м. Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме трьохкімнатної квартири № 21 загальною площею 58,1 кв.м., житловою площею 41,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Познанська, № 5 та належить ОСОБА_1

Зазначив, що 19 вересня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та встановлено боржнику термін для добровільного виконання рішення суду. Проте, в строк для добровільного виконання та після того рішення суду боржник не виконала, жодного разу до виконавчої служби не зявлялася.

06 жовтня 2015 року на адресу боржника замовленою кореспонденцією направлено попередження про проведення виконавчих дій. Вказав, що з метою опису майна боржника ОСОБА_1 державним виконавцем здійснено виходи за адресою знаходження майна, однак провести зазначені виконавчі дії не виявилось можливим у звязку з відсутністю мешканців квартири, про що складено відповідні акти державного виконавця від 25 травня 2016 року, 03 червня 2016 року та 15 липня 2016 року.

Вказав, що вищезазначені обставини унеможливлюють проведення виконавчих дій з проведення опису майна необхідного для передачі виявленого майна на реалізацію в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду.

Просив постановити ухвалу про примусове входження до квартири АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій з опису нерухомого майна та дозволити проведення виконавчих дій без боржника у разі його відсутності за даною адресою на час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2016 року подання задоволено частково, дозволено примусове входження до квартири АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій з опису нерухомого майна боржника ОСОБА_1; в іншій частині - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати в частині дозволу примусового входження до квартири АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій з опису нерухомого майна боржника ОСОБА_1 При цьому посилалася на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що на 12 жовтня 2015 року її не було повідомлено належним чином про проведення виконавчих дій, і вона знаходилася в квартирі, але державний виконавець за адресою не зявився і ніяких дій не проводив; що акт від 12 жовтня 2015 року ухвалою суду від 18 квітня 2016 року визнано таким, що оформлений неналежним чином; що вона не отримувала ніяких повідомлень про те, що державний виконавець планує проводити виконавчі дії 25 травня 2016 року, 03 червня 2016 року та 15 липня 2016 року, тобто з її боку перешкод не велося; що державний виконавець вже звертався до суду з проханням дозволити примусове входження до квартири, але йому ухвалою суду від 18 квітня 2016 року йому відмовлено, тобто він вже не мав права звертатися до суду з одним і тим же поданням.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, ухвалу суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія обґрунтовано виходив з обставин справи та вимог закону.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV, в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04.11.2010 р. № 2677-VI (далі - Закон № 606-XIV).

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону № 606-XIV).

Згідно ст. 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, одним із яких є виконавчі листи, що видаються судами (п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону № 606-XIV).

Статтею 11 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ст. 19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; в інших передбачених законом випадках.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова (ст.25 Закону № 606-XIV).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на примусовому виконанні Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції знаходиться виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру № 21 загальною площею 58,1 кв. м., житловою площею 41,4 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Познанська, № 5 та належить ОСОБА_1, на користь банку в рахунок погашення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 104635, 30 доларів США шляхом проведення прилюдних торгів.

16 вересня 2015 року відкрито виконавче провадження. В постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено, що боржнику надавався строк для самостійного виконання рішення до 23 вересня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором не погасила.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, представник Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, представник банку пояснили, що ОСОБА_1 на теперішній час заборгованість за кредитним договором не погасила.

В актах державного виконавця від 25 травня 2016 року, 03 червня 2016 року та 15 липня 2016 року зазначено, що в присутності представника банку державним виконавцем здійснено вихід на адресу: м. Харків, вул. Познанська, № 5. Проте, двері квартири ніхто не відчинив, тому опис майна не було здійснено.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що в цій квартирі вона не проживає, а проживає за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, № 139 ААДРЕСА_2. Про те, що відбувається примусове виконання рішення, їй відомо. Однак, зі слів мешканців квартири, на яку звернуто стягнення за рішенням суду, в ці дні ніхто не приходив. Вона не працює, іншого доходу крім цієї квартири для погашення заборгованості у неї не має.

Державний виконавець в суді апеляційної інстанції пояснив, що під час виходу на квартиру, було встановлено, що в квартирі знаходилися мешканці, але двері вони не відчинили.

ОСОБА_1 уточнила, що в цій квартирі проживає її подруга із сімєю, і з її слів ОСОБА_1 відомо, що державний виконавець в ці дні не приходив.

В суді апеляційної інстанції представник банку пояснила, що більше року рішення не виконується, тому вважала, що подання державного виконавця є обґрунтованим.

Посилання ОСОБА_1 на те, що 12 жовтня 2015 року її не було повідомлено належним чином про проведення виконавчих дій, і вона знаходилася в квартирі, але державний виконавець за адресою не зявився і ніяких дій не проводив; що акт від 12 жовтня 2015 року ухвалою суду від 18 квітня 2016 року визнано таким, що оформлений неналежним чином; що вона не отримувала ніяких повідомлень про те, що державний виконавець планує проводити виконавчі дії 25 травня 2016 року, 03 червня 2016 року та 15 липня 2016 року, тобто з її боку перешкод не велося; що державний виконавець вже звертався до суду з проханням дозволити примусове входження до квартири, але йому ухвалою суду від 18 квітня 2016 року відмовлено, тобто він вже не мав права звертатися до суду з одним і тим же поданням є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

Пунктом 10 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року із змінами та доповненнями передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про розшук боржника фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Як вбачається з матеріалів справи державний виконавець з додержанням вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 з метою виконання рішення суду звернувся вдруге з поданням про примусове входження до житлового приміщення ОСОБА_1, оскільки іншого майна крім цієї квартири у ОСОБА_1 немає, вона не працює, заборгованість за кредитним договором вона не погасила. При цьому він посилався на акти від 25 травня 2016 року, 03 червня 2016 року та 15 липня 2016 року, згідно яких доступу до іпотечної квартири державний виконавець не має, а ОСОБА_1, перешкоджає державному виконавцю у виконанні судового рішення.

Матеріали справи містять ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2016 року, яка є чинною, згідно якої у задоволенні попереднього подання державного виконавця було відмовлено, оскільки в актах від 12 жовтня 2015 року, 28 жовтня 2015 року та 06 листопада 2015 року не зазначено, що боржник чинить перешкоди у проведенні виконавчих дій, тобто доказами вчинення перешкоди у виконанні рішення суду були інші акти, а не акти від 25 травня 2016 року, 03 червня 2016 року та 15 липня 2016 року, які є доказами здійснення перешкоди у виконанні рішення суду ОСОБА_1 в оскаржуваній ухвалі.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-ІV, суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини розглядає справи щодо невиконання судових рішень як порушення параграфу 1 статті 6 Конвенції (право на судовий захист) та статтю 1 Протоколу № 1 Конвенції (право на мирне володіння майном).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на суд може бути примарним, якщо внутрішня правова система договірної держави дозволяє остаточному, обовязковому судовому рішенню залишатися невиконаним на шкоду однієї сторони, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, повинно вважатися невідємною частиною суду для цілей статті 6 (див. справу Бурдов проти рішення Росії №59498/00, §§ 33-38, від 7 травня 2002 року).

Оскільки ОСОБА_1 рішення суду не виконує, фактично чинить перешкоди у його виконанні, суд першої інстанції обґрунтовано надав дозвіл державному виконавцю на примусове входження до належної на праві власності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3.

За таких обставин судова колегія вважає, що ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вимогам та обставинам справи, підстав для його зміни або скасування в оскаржуваній частині не вбачається.

В іншій частині ухвала суду не переглядалася.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312, ст.313, п.4 ч.1.ст.314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2016 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині ухвала суду не переглядалася.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії