Справа № 423/450/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року

Попаснянский районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Архипенко А.В.

при секретарі Іваненко С.П.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2І

представників третіх осіб:

Попаснянської міської ради ОСОБА_3

Попаснянської районої ради ОСОБА_4

Попаснянської районної

державної

військово-цивільної адміністрації ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, та Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, компенсації за зруйнований будинок внаслідок бойових дій,-

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулась до суду із дійсним позовом.

08.02.2016 року до Попаснянського районного суду надійшов первісний позов ОСОБА_1, в якому відповідачами були визначені: Попаснянська міська рада, в особі голови міської ради, Попаснянська районна рада в особі голови районної влади, Луганська обласна рада, в особі голови обласної ради, Попаснянська районна військово-цивільна адміністрація, в особі голови районної військово-цивільної адміністрації, Луганська обласна військово-цивільна адміністрація, в особі голови обласної військово-цивільної адміністрації.

В первісному позові ОСОБА_1 зазначила, що 03 жовтня 2014 року, внаслідок бойових дій прямим попаданням снаряду був повністю зруйнований її будинок, про що 06 жовтня 2014 року був складений комісійний акт, згідно якого внаслідок бойових дій будинок зруйнований повністю, ремонту, відновленню не підлягає, для помешкання не придатний.

Позивачка зазначила,що вона неодноразово зверталась до органів держаної влади та місцевого самоврядування, але питання відбудови її будинку та компенсації ніяк не вирішується і тому в первісному позові позивачка просила: визнати дії відповідачів неправомірними , зобов»язати відповідачів винести рішення про відшкодування коштів у розмірі 230 тис.грн. на відбудову зруйнованого будинку внаслідок бойових дій після АТО, визнати дії органів місцевого самоврядування стосовно не виділення коштів на відновлення приватного сектору дискримінацією власників приватного сектору.

06.06.2016 року позивачка надала заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначила, що її будинок був зруйнований в період проведення антитерористичної операції, про що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч.3 ст.258 КК України, що підтверджено витягом з кримінального провадження № 0000638.

В уточненому позові позивачка посилається на те, що Закон України «Проборотьбу з тероризмом» передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, за рахунок держави.

В уточненому позові позивачка просить суд:

-відшкодувати їй з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений житловий будинок, розташований за адресою: Україна, Луганська область, Попаснянський район, провулок Н-Деповський, будинок № 23, в сумі 576 350грн.50 коп.

-відшкодувати їй з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, моральну шкоду , заподіяну їй терористичним актом, втратою майна і здоров»я в сумі 100 000грн.

В зв»язку із уточненням позовних вимог, позивачка клопотала замінити в поданому позові первісних відповідачів на Державу Україну в особі Кабінету Міністрів України та Державну казначейську службу України, а первісних відповідачів замінити на третіх осіб.

08.06.2016 року, за клопотанням позивачки ухвалою Попаснянського районного суду первісні відповідачі у справі були замінені на Державу Україну в особі Кабінету Міністрів України та Державну казначейську службу України, а первісні відповідачів були залучені до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Суму матеріального відшкодування позивачка обґрунтовує тим, що розмір грошової компенсації за зруйнований житловий будинок визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України , відповідно до місцезнаходження цього майна, в порядку положень Кодексу Цивільного захисту (ст..86 ч.10) і зазначає, що на теперішній час вартість 1 кв метра будівництва будинків садибного типу складає 12,185 тис.грн.

Підстави відшкодування моральної шкоди як і зазначену суму моральної шкоди в поданому (уточненому) позові позивачка не обґрунтовує.

У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити.

В поясненнях позивачка також зазначила, що внаслідок вибуху, коли було зруйновано її будинок, вона отримала акустичну травму, перебувала на лікуванні, стала погано чути .

Весь цей час, з моменту зруйнування будинку, вона проживає в будинку своєї доньки за адресою: м.Попасна вул..Воровського -109 А, яка в даний час виїхала з м.Попасна зі своєю сім»єю, але донька не може повернутися, тому що в м.Попасна на теперішній час ситуація неспокійна, до того ж її чоловік не бажає проживати разом із позивачкою, а в листопаді 2016 року зазначений будинок донька оголосила у продаж, про що розмістила оголошення в місцевій газеті «Попаснянський вісник» (від 04.11.2016р. та від11.11.2016р.) і тому позивачка зазначила, що взагалі може залишитися без житла.

Такі пояснення позивачка просила врахувати як обґрунтування до своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Представник відповідача від Кабінету Міністрів України у судовому засідання позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні, надав заперечення на позов.

В наданих запереченнях Кабінету Міністрів України зазначено, що Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем у справі, оскільки до його компетенції не віднесено питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок антитерористичної операції, а на теперішній час відсутній закон чи нормативний акт, який регулює порядок відшкодування шкоди, спричиненої проведенням АТО, не встановлено державний орган, на який покладено обов»язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування.

До цього ж в запереченні зазначено, що такі вимоги позивачка може пред»явити в кримінальному провадженні у порядку цивільного позову.

Також в запереченні зазначено, що позивачка не надала доказів щодо нанесення їй моральної шкоди та не зазначила з чиєї вини завдана їй моральна шкода.

З боку Державної казначейської служби України надано заперечення, в якому позов не визнано, Державна казначейська служба просить розглядати позов без участі їх представника.

В наданих запереченнях зазначено, що на сьогодні законодавством не врегульовано надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення АТО в Донецькій та Луганській областях, не затверджено відповідного порядку, не визначено механізм нарахування та здійснення таких виплат.

Також в запереченнях зазначено, що позивачкою не зазначено, з чиєї вини завдана їй шкода, немає вироку у кримінальному провадженні по факту заподіяння та доказів того, ким були завдані зазначені руйнування , необґрунтований розмір шкоди.

Представники третіх осіб - Попаснянської міської ради , Попаснянської районої ради, Попаснянської районної державної військово-цивільної адміністрації, у судовому засіданні не погодились із позовними вимогами вважали також необхідним відмовити в

Вислухавши у судовому засіданні пояснення позивачки, представників відповідача - Кабінету Міністрів України, третіх осіб, дослідивши письмові матеріали, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Предметом даного позову є питання захисту права на житло позивачки .

Судом встановлені такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Позивачка має в приватній власності житловий будинок загальною площею 47,3 кв.м., який розташований за адресою : Луганська область м.Попасна пров.Н-Деповський буд.23, що вбачається з правовстановлюючих документів (а.с.133-139)

Як вбачається з акту (а.с.4) 06.10.2014 року в м.Попасна Луганської області, комісією Попаснянської міської ради Луганської області, у складі: заступника міського голови ОСОБА_6, начальника відділу ЖКГ, архітектури , міського будівництва та землеустрою ОСОБА_7, спеціаліста-юриста ОСОБА_3 проведено обстеження домоволодіння № 23 по пров.Н-Деповський ( власник ОСОБА_1В.) на предмет встановлення пошкоджень внаслідок бойових дій та встановлено, що внаслідок прямого влучення снаряду, домоволодіння зруйновано повністю, відновленню не підлягає, для проживання не придатне.

З фото, які також позивачка долучила до матеріалів справ, судом вбачається, що будиок повістю зруйнований (а.с.212-216 тт.1).

Є загальновідомим фактом, що в 2014 році на території Донецької та Луганської областей проводилась антитерористична операція, яка була розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Луганська область - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно затвердженого переліку Попаснянський район та місто Попасна Луганської області, в якому розташований будинок позивачки, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

При цьому також є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності.

Таким чином, судом встановлено і доведено матеріалами справи, що будинок позивачки розташований в районі проведення антитерористичної операції і був зруйнований в період проведення антитерористичної операції та внаслідок її проведення.

04 жовтня 2014 року Органом досудового розслідування Попаснянським РВ ГУМВС України в Луганській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч.3 ст.258 КК України (терористичний акт), за фактом пошкодження, внаслідок артобстрілу 03 жовтня 2014 року м.Попасна з підконтрольної терористами території ЛНР, житлових будинків, в тому числі будинку, розташованого за адресою: м.Попасна пров.Н-Деповський,23. що підтверджується витягом з кримінального провадження № 000638 (а.с.25).

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

При таких обставинах, суд вважає, що підставою для задоволення позову являються наступні правові норми.

Так, Відповідно до статті 41 ОСОБА_8 України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Проте в порушення статті 41 ОСОБА_8 України право приватної власності позивача порушено, належна їй на праві власності квартира не з її волі стала непридатна для подальшої експлуатації, що підтверджується актом № 368 від 12 вересня 2014 року обстеження квартири АДРЕСА_1 (а.с. 38).

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилалась на те, що така завдана їй внаслідок подій, які відбувалися на території м. Попасна, внаслідок артобстрілу житлових районів міста в період проведення антитерористичної операції.

Дійсно, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом»(в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI).

Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що позивачкою доведено, що її житло зруйновано внаслідок терористичного акту і було розташовано в місті, яке визначено районом проведення антитерористичної операції.

До цього ж , в зв»язку із повним руйнуванням житла позивачка була вимушена проживати в іншому місці, зокрема в будинку своєї доньки, що вбачається з акту депутатського обстеження (а.с. 132 т.2).

Після зруйнування будинку позивачка неодноразово зверталась до органів державної влади та місцевого самоврядування, в органи прокуратури в м.Попасна , але їй повідомлено, , що коштів на відновлення постраждалих об»єктів приватного житлового сектору не виділялось та роз»яснено, що відбудова житла у даному випадку повинна відбуватися в межах чинного законодавства за кошти держаного бюджету (а.с. 6-22).

На таке, суд зазначає, що:

Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.

Враховуючи зазначене, доводи представника Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про те, що належним відповідачем по цій справі є заподіювач шкоди, не ґрунтуються на законі.

Також і доводи з боку державної казначейської служби про те, що позивачем не доведено факт завдання їй шкоди саме терористичним актом, як злочинним діянням, відповідальність за яке передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України, що вирок суду щодо винної в терористичному акті особи відсутній, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим.

Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо.

Відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави.

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, в уточнюючій заяві в якості відповідача зазначила саме Державу Україна та відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України як представника держави - Кабінет Міністрів України (а.с. 1-5).

Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному ОСОБА_8 і законами України.

Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно.

Доводи представника Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Луганській області, яке діє на підставі довіреності Міністерства юстиції України від 28 грудня 2015 року за № 902/9/32-15, виданої відповідно до ст. 37 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (а.с. 14 т.2), про те, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі (а.с. 11-13 т.2), не відповідають заявленим позовним вимогам, тому що позов безпосередньо до Кабінету Міністрів України позивачкою не заявлявся і відповідні кошти на відшкодування шкоди позивач просила відшкодувати з держави Україна, а не з окремого органу державної влади - Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України.

Така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз'яснює подібні за змістом відносини.

Враховуючи зазначене, заперечення з боку Кабінету міністрів та Державної казначейської служби про те, що позивачем не доведено факт заподіяння їй шкоди саме відповідачами по справі - Кабінетом Міністрів України та Державною казначейською службою України не відповідає заявленим позивачем вимогам, тому що позивач просила відшкодувати їй шкоду за рахунок держави незалежно від її вини, що і передбачає ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», та не посилалася на те, що така завдана їй неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, тобто з їх вини.

До цього ж, дійсно стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування. Проте такий визначений Кодексом цивільного захисту України (Закон від 02.10.2012 року № 5403-VI), який введено в дію з 1 липня 2013 року.

Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4).

Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності.

До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу).

Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24).

Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом».

Відповідно до пункту 6 частини 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків.

Актом комісійного обстеження домоволодіння позивачки пошкодженого під час проведення антитерористичної операції від 06 10.2014 року підтверджується, що будинок , який розташований за адресою: м.Попасна пров.Н-Деповський -23, власником якого є позивачка зруйнований повністю, ремонту, відновленню не підлягає, для для подальшого проживання не придатний (а.с.4 т.1).

Відповідно до частин 3, 4, 7, 8 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований (частина 3).

Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок (частина 4).

Якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування, суб'єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується (частина 7).

Постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються (частина 8).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7.112014 р. № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2.12.2015 р. № 1276-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Місто Попасна Луганської області до таких населених пунктів не відноситься.

З 22 липня 2014 року органи державної влади та території міста Попасна Луганської області свої повноваження здійснюють в повному обсязі, проте позивач до теперішнього часу житлом не забезпечена.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін'юст, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях.

Проте до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий.

Цим же Планом Мінрегіон, Мін'юст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції.

Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися.

Згідно письмових заперечень Державної казначейської служби України від 25 серпня 2016 року за № 5-12-/291/-14065 - Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом (а.с.33 т.2).

В заперечення представник Державної казначейської служби України зазначає, що пунктом 8 ст.7 Бюджетного Кодексу України затверджено принцип цільового використання коштів бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Отже казначейство не має правових підстав здійснювати відшкодування зазначеної у позовній заяві шкоди.

Проте реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Такий висновок суду обґрунтований з урахуванням позиції рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України»,в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (п. 26).

При цьому, відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджену квартиру, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичий акт, на теперішній час відсутній.

Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту Українита Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до частини 8 ст. 8 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Обґрунтовуючи суму відшкодування у поданому позові, позивачка посилалась на опосередковану вартість спорудження житла за регіонами України, відповідно до листа МІНІСТЕРСТВО РЕГІОНАЛЬНОГО РОЗВИТКУ, БУДІВНИЦТВА ТА

ЖИТЛОВО-КОМУНАЛЬНОГО ГОСПОДАРСТВА УКРАЇНИ від 26.10.2015 № 7/15-12656, яким рекомендовано до застосування показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 1 жовтня 2015 року), зокрема, вартість 1 м2 загальної площі будинків садибного типу з госпбудівлями (з урахуванням ПДВ), визначена 12 185грн.

Враховуючи, що згідно технічного паспорта на будинок позивачки , розташований за адресою: Луганська область м.Попасна пров.Н-Деповський 23- його загальна площа складає 47,3 кв.м (а.с. 134 т.1), і що при розгляді справи сторонами не надаалось доказів про те, що пошкоджене житло було застраховано, позивач відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України має право на грошову компенсацію за пошкоджену квартиру в розмірі 576 350 грн. 50коп. (47,3 кв.м х 12 185 грн.).

Ствердження в своїх запереченнях і Кабінету Міністрів України і Державної Казначейської Служби про те, що позивачка не надала доказів завданї шкоди не ґрунтуються на процесуальному законі.

А саме: відповідно до частини 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява щодо суті позовних вимог повинна містити зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

І зміст позовних вимог, і обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, в позовній заяві зазначені. Позивач просить відшкодувати їй шкоду, завдану її майну терористичним актом в період проведення антитерористичної операції.

Процесуальний закон не зобов'язує позивача зазначати в позовній заяві правову норму, яка регулює спірні правовідносини та підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин вирішує суд під час ухвалення рішення (стаття 214 ЦПК України).

Відповідно до статті 8 ОСОБА_8 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_8 України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_8 України і повинні відповідати їй.

ОСОБА_8 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_8 України гарантується (стаття 8 ОСОБА_8).

Відповідно до ст. 7 Кодексу цивільного захисту України одним з основних принципів здійснення цивільного захисту є гарантування та забезпечення державою конституційних прав громадян на захист життя, здоров'я та власності.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» боротьба з тероризмом ґрунтується, зокрема, на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина 9 ст. 8 ЦПК України).

До цього ж, відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

А так, суд враховує практику Європейського суду з прав людини у подібних правовідносинах, а саме:

-у рішенні від 8 січня 2004 у справі ОСОБА_9 та інші проти Туреччини (Ayder and Others v. Turkey) Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). При цьому, на думку ЄСПЛ, відсутність об'єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб.

- рішенні від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями "ПМР" в Придністров'ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов'язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110).

Таким чином, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов'язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючу з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов'язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб.

Слід зазначити, що на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, вважає необхідним забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих ОСОБА_8 і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи зазначене, вимоги позивачки про відшкодування їй матеріальної шкоди є обґрунтованими і її позовні вимги в цій частині підлягають задоволенню.

При тім вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди в межах поданого позову задоволенню не підлягають, тому що підстави для відшкодування моральної шкоди, як і розмір зазначеної моральної шкоди в межах поданого позову позивачкою не доведено.

На підставі викладеного , положень Коституції України, Закону україни «Про Про боротьбу з тероризмом», Указа Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від13.04.2014року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014року, Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Наказу першого заступника голови Служби безпеки України від 07.10.2014року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», Розпорядження КМУ від 02.12.2015року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція», розпорядження КМУ «Про затвердження заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об»єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецькї та Луганської областей», положень Бюджетного Кодексу України, положень Кодексу цивільного захисту України, враховуючи зміст рішень Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України», рішення від 8 січня 2004 у справі ОСОБА_9 та інші проти Туреччини (Ayder and Others v. Turkey) , рішенні від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії»,

Керуючись ст..ст.керуючись ст.ст.10, 60, 212-215, 224-227, 292, 294 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, та Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, компенсації за зруйнований будинок внаслідок бойових дій задовольнити частково.

Відшкодувати ОСОБА_1 (уродженки ІНФОРМАЦІЯ_1, ідн.№ НОМЕР_1) за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений житловий будинок, розташований за адресою: Україна, Луганська область, Попаснянський район, провулок Н-Деповський, будинок № 23, в сумі 576 350 ( п»ятсот сімдесят шість тисяч триста п»ятдесят ) гривень 50 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційної інстанції через Попаснянський районний суд.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Повторний текст рішення складений 19.12.2016р.

Суддя

Попаснянского районного суду ОСОБА_9