Справа № 603/377/16-ц
Провадження № 2/603/167/2016
"06" вересня 2016 р. м.Монастириська
Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого - судді Галіяна І. М.
за участі секретаря судового засідання Сандалюка О.В.
розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу
до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»
про визнання договору недійсним та стягнення коштів,
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, представником позивача через канцелярію суду подана заява про розгляд справи в його відсутності та відсутності ОСОБА_1, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач - представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» двічі в судові засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день та час судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами поштової кореспонденції.
Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів з винесенням заочного рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Проаналізувавши доводи позовної заяви повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів».
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.
Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону.
Конституційний Суд України у рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011рішенні виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві.
Разом з тим споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України).
Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги.
Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.
Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Хоча зазначена правова позиція Конституційного Суду України була викладена у справі з приводу кредитних відносин, однак мотиви Конституційного Суду в частині захисту інтересів споживача, як слабшої сторони у договорі, є слушними та підлягають врахуванню у інших цивільно-правових відносинах, в тому числі породжених договорами фінансового лізингу де однією із сторін є споживач.
Як установлено судом, умовами спірного договору фінансового лізингу від 12 березня 2015 року № 000117 передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу) лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором, а лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно із положеннями чинного законодавства (пункт 1.3 договору).
Отже, під час підписання оспорюваного договору в ньому була відсутня інформація про предмет, зокрема марку/модель, комплектацію/модифікацію,обєм/тип двигуна, тип КПП.
Як випливає з позовних матеріалів, після оплати позивачем авансового платежу, представник відповідача надав позивачу уже заповнений його примірник договору, де предметом лізингу зазначався інший транспортний засіб за значно вищою ціною, а саме - «DongFeng 244D Люкс» вартістю 9928,57 доларів США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 278000,00 грн.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частина 2 ст. 19 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає, зокрема, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору і відповідно до ч. 6 ст.19 цього Закону є підставою для визнання правочину недійсним.
Окрім цього, судом встановлено, що після того коли позивач зрозумів що його ошукали він звернувся до відповідача з проханням розірвати договір та повернути йому сплачені кошти, однак представник відповідача зіславшись на пункт 12.1 оспорюваного договору повідомив, що підлягають поверненню лише 60% авансового платежу, а 40% є штрафом за дострокове розірвання договору, при цьому не повернув і 60 % від сплаченого авансового платежу. Таким чином відповідач відмовив позивачу у поверненні сплачених коштів повністю, заволодівши ним ввівши позивача в оману.
Окрім цього, відповідно до пункту 12.1 оспорюваного договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.
Таким чином, відповідач, умовами договору надав собі можливість не повертати споживачеві повної суми авансового платежу у разі ініціювання розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов.
Також, вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру штрафу за розірвання договору (чому саме 40 % від авансового платежу).
Згідно зі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.
У правовій позиції Верхового Суду України у справі №6-2766цс15 зазначено, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак:
по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України);
по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін;
по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).
Як вбачається зі змісту вступної частини договору "Визначення термінів", п. 1.3, п. 3.1.1. договору, придбання предмета лізингу здійснює лізингодавець у суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, реквізити та адресу якого зазначено в акті приймання - передачі предмета лізингу.
Відомості про перелік таких суб'єктів підприємницької діяльності у договорі відсутні, найменування, адреса та реквізити продавця зазначаються у акті приймання-передачі предмета лізингу, який укладається в момент передачі речі.
Згідно з п. 1.5 договору, лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобовязанням щодо продажу предмета лізингу.
Відповідно до п. 1.4 договору відповідач не відповідає перед позивачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності та справності предмета лізингу, за вищенаведені недоліки несе відповідальність продавець.
Так як вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 договору суперечить положенням ст. 808 ЦК України, за яким якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Виходячи з викладеного лізингодавець відповідає перед лізингоодержувачем солідарно з продавцем тільки за зобов'язанням щодо продажу "якісного" предмету лізингу. У випадку продажу неякісного предмету лізингу, саме тоді коли виникає підстава для притягнення до відповідальності, лізингодавець усуває себе від відповідальності.
Отже, такі умови є несправедливими і порушують принципи рівності і добросовісності.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
У порушення зазначених норм статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" статтею 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність лізингоотримувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, зокрема, встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу.
Водночас, відповідальність лізингодавця перед споживачем у вигляді одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем, укладеним договором не передбачено.
Таким чином, споживач практично позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору що призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків.
Пунктом 12.13 договору передбачено, що у випадку необгрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу лізингодавець має право розірвати договір та вимагати від лізингоодержувача сплати неустойки у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, компенсації всіх понесених витрат на реєстрацію і страхування предмета лізингу, при цьому сплачені лізингоодержувачем на виконання договору кошти не повертаються.
Згідно з п. 5.4 Договору, на лізингоодержувача покладається відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця, як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу, або стану предмета лізингу, протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший.
Згідно з п. 5.10 договору, з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням, втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу чи будь-якої його частини.
За пунктом 7.2 договору компанія страховика обирається лізингодавцем.
Разом з тим на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.
Пунктом 10.5 договору встановлено, що у випадку виникнення податкових чи прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру цих платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти ці зміни.
Пунктом 10.15 договору передбачено що у разі неузгодженої зміни розмірів лізингових платежів складається додаткова угода, та підписується акт коригування вартості предмету лізингу. У разі відмови лізингоодержувача підписати таку угоду чи акт лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач повинен повернути на протязі 5 днів предмет лізингу, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.
Отже, позивачу як споживачу, фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів чи їх частини.
Таким чином, зазначені умови договору суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, а тому завдають шкоду споживачеві, та, відповідно, є несправедливими.
Постановою ВСУ від 16 грудня 2016 року по справі №6-2766цс15 було наведене ще дві умови недійсності аналогічного договору, а саме відсутність ліцензії та недотримання форми договору.
Так, за умовами статті 4 договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу та ін.
Відповідно до пункту 9.1 договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу у розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу.
Таким чином, до передачі предмета лізингу відповідач залучає від лізингоодержувача грошові кошти у розмірі понад 50 відсотків вартості предмета лізингу та після цього на протязі 120 робочих днів має можливість поставити йому транспортний засіб.
Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Суть договору випливає не з його назви, а з того, як він регулює правовідносини сторін.
Відносини, які виникли між сторонами відповідають адмініструванню фінансових активів для придбання товарів у групах, яка є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України. "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"), оскільки передбачають попередню сплату більшої частини вартості товару перед його отриманням, а назва договору фінансового лізингу не робить його таким виходячи тільки з назви.
Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
У договорі не міститься посилання на наявність у відповідача відповідної ліцензії. Тому посилання позивача в цій частині також є підставними.
Крім цього, укладений між сторонами договір носить назву "Договір фінансового лізингу", як зазначено на першому аркуші оспорюваного договору.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі- продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом встановлено, що оспорюваний договір нотаріально не посвідчено.
Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.
За ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
За таких обставин договір фінансового лізингу №000117 від 12 березня 2015 року має бути визнаний судом недійсним в силу нікчемності, а з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені кошти в розмірі 40 620 грн., що складаються із сплаченого позивачем авансового внеску.
Достатніх підстав для стягнення з відповідача в користь позивача витрати на правову допомогу суд не вбачає, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до розяснень викладених в п.п. 47, 48 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Понесені позивачем витрати на правову допомогу в судовому засіданні не були підтверджені відповідними доказами (додатковою угодою до договору про надання правової допомоги, квитанцією про сплату коштів на надання правової допомоги …), які б свідчили про оплату позивачем послуг адвоката або іншого фахівця у галузі права за надання правової допомоги, а тому суд відмовляє у вимозі позивача щодо стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу в звязку з відсутністю в матеріалах справи відповідних доказів.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 8, 10, 15, 60, 212-215, 224, 228, 88, 360-7 ЦПК України, ст. 34 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 4, 5, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 166, 215, 220, 227, 626, 638, 799, 806, 808 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000117, укладений 12 березня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» в дохід держави судовий збір в сумі 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_2