Провадження № 2/761/4986/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути на свою користь з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 10 390 доларів США, що станом на 07.04.2016, що офіційним курсом НБУ - 2596, 7927 грн. за 100 доларів США становить 269 806, 76 грн. та судовий збір у розмірі 2698, 06 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у власності позивача перебував автомобіль марки «ВМW 520і», д.н.з. НОМЕР_2, 1998 року випуску, який належав останньому на праві власності згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 12.04.2002 серії НОМЕР_3. В подальшому позивач передав вказаний автомобіль в користування відповідачу на підставі нотаріально посвідченої довіреності. За усною домовленістю між сторонами було погоджено, що відповідач має повідомити позивача про намір відчужити вказаний автомобіль. Крім того, відповідач та донька позивача перебували на той час у шлюбі. В 2015 році шлюбні стосунки відповідача та доньки позивача погіршились та в подальшому завершились розлученням. Позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути вказаний автомобіль на початку 2015 року, разом з тим відповідач повідомив, що вказаний автомобіль був відчужений ним на користь третьої особи. Позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути кошти, отримані від продажу автомобіля в розмірі 10 390 доларів США, проте відповідач залишив вказану вимогу поза увагою. Крім того, донькою позивача була знайдена розписка від 29.05.2010 на ім'я відповідача, з якої вбачається, що гр. ОСОБА_3 придбав у відповідача по довіреності спірний автомобіль за 10000 доларів США. У зв'язку з вище викладеним, позивач вважає, що відповідач завдав останньому майнової шкоди та звернувся до суду із вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову. Просив відмовити в його задоволенні, оскільки позивач сам відчужив «ВМW 520і», д.н.з. НОМЕР_2, 1998 року випуску, від реалізації якого і сплатив податок. Додатково пояснив, що автомобіль разом з усіма документами на нього відповідачем було передано позивачу ще в 2010 році. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивачу було відомо, що автомобіль відчужено ще 01.09.2011, коли останнім було сплачено податок на доходи з продажу автомобіля.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За умовами ч.1,2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що у власності позивача перебував автомобіль марки «ВМW 520і», д.н.з. НОМЕР_2, 1998 року випуску, який належав останньому згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 12.04.2002 серії НОМЕР_3 (а.с. 8).

В матеріалах справи наявний Договір № 096 добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту та/або добровільного страхування від нещасних випадків (на транспорті) від 23.12.2009, з якого вбачається, що спірний автомобіль було застраховано саме відповідачем. Крім того, відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 24.04.2008 та відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 25.01.2010, відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Отже, судом встановлено, що відповідач неодноразово користувався спірним автомобілем, зокрема в 2008 році та в 2010 році.

Доказів того, що відповідач продовжував користуватись автомобілем після 2010 року суду не надано.

Крім того, з листа Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 16.09.2016 № 31/26-1312016 вбачається, що 02.11.2010 було проведено зняття з обліку для реалізації спірного автомобілю, а 29.03.2011 здійснено реєстрацію вказаного транспортного засобу на гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

На запит суду від 16.09.2016 ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві від 20.10.2016 №7049/9/26-58-13-02-07 повідомила, що згідно наданої декларації про доходи №142189 від 01.09.2011, одержані у 2010 році ФОП ОСОБА_1 задекларовано дохід від продажу автомобіля ВМW 1998 р.в. в сумі 10 000 грн., відповідно до чого платником податків нараховано та сплачено до бюджету 1500 грн. податку на доходи фізичних осіб.

Також, в матеріалах справи наявна квитанція № 6793.9.1 від 01.09.2011, яка підтверджує вказані в листі ДПІ обставини, платником за вказаною квитанцією є позивач.

Згідно з п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода задана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Крім того, розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з'ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв'язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками.

Відповідно до статей 58, 59, 62, 63, 64, 212 Цивільного процесуального кодексу України, вказані обставини підлягають встановленню на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються самостійно судом в їх сукупності.

До істотних обставин, що підлягають з'ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов'язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов'язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача.

Разом з тим, позивачем не надано в розумінні ст. 60 ЦПК України, доказів, які б підтверджували ту обставину, якими саме неправомірними діями відповідача позивачу було завдано шкоду, не надано доказів того, в якому саме розмірі позивачу була завдана шкода, адже як вбачається з відповіді ДПІ дохід позивача від продажу автомобіля склав 10 000 грн., в той час як позивач просить стягнути на свою користь збитки в розмірі 10 390 доларів США, як не доведено і причинно-наслідкового зв'язку між неправомірною поведінкою відповідача та заподіяними збитками.

В матеріалах справи також наявна розписка від гр. ОСОБА_3 на ім'я відповідача про те, що гр. ОСОБА_3 придбав на підставі довіреності у відповідача автомобіль ВМW 520 , д.н.з. НОМЕР_4 за суму 10 000 доларів США, борг в сумі 390 доларів США зобов'язується повернути до 05.06.2010 (а.с. 7), разом з тим, суд критично ставиться до вказаного доказу, оскільки розписка за своєю суттю не є договором купівлі-продажу, крім того, з листа Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 16.09.2016 вбачається, що реєстрацію спірного автомобіля 29.03.2011 здійснено на гр. ОСОБА_4

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відмови у позові у зв'язку із закінченням строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав позивача, тому наявні підстави для відмови в позові по суті вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 79, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-228, 294 ЦПК України, ст. 16,22, 1166 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: