У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_5, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 18 грудня 1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2014 року. За час шлюбу вони придбали нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, вартість якої 251 305 грн і транспортний засіб ВАЗ 2109, 1990 року випуску.

Після розірвання шлюбу відповідач відмовився добровільно поділити майно, не виконує свої батьківські обов'язки по утриманню дочки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, грошові кошти на утримання дитини та навчання не надає, аліменти не сплачує.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд: виділити їй та ОСОБА_4 у власність по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 та по 1/2 частці автомобіля ВАЗ 2109, 1990 року випуску; стягнути з відповідача на її користь витрати за попередні роки навчання дочки та зобов'язати відповідача сплачувати 1/2 частку витрат, пов'язаних з навчанням дочки.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Позовні вимоги щодо поділу автомобіля, стягнення витрат за попередні роки навчання дочки та зобов'язання відповідача сплачувати 1/2 частку витрат, пов'язаних з навчанням дочки, залишено без розгляду. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції змінити та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку спірної квартири, а за ним - право власності на 2/3 частки квартири.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 грудня 1999 року, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2014 року. За час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 8 квітня 2005 року придбано квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_4

8 квітня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення кредитного зобов'язання у розмірі 66 тис. грн, оскільки спірна квартира придбана за кредитні кошти, отримані ОСОБА_4

У ст. ст. 57, 60 СК України встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Проте, вирішуючи спір, суди формально послались лише на те, що спірна квартира набута за час шлюбу.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-801цс16 від 7 вересня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст.65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжяна час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-539цс16 від 14 вересня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Проте суди не взяли до уваги те, що праву на спільну сумісну власність на спірну квартиру кореспондується боргове зобов'язання - повернення кредиту, що брався на придбання цієї квартири, не врахували за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільної кредитної заборгованості, чи не вносили сторони свої особисті грошові кошти в рахунок погашення зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2014 року, що набрало законної сили, встановлено, що фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинено з грудня 2013 року.

Зазначена обставина підтверджена в суді ОСОБА_3, а також нею визнано, що після грудня 2013 року грошові кошти на погашення кредитних зобов'язань нею не сплачувались, з указаного часу кредит погашав ОСОБА_4 з особистих коштів і позивач визнала їх його особистим майном.

Відповідно до наданих публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк»копій меморіальних ордерів за період з грудня 2013 року до травня 2015 року ОСОБА_4 сплачено 30 339 грн 46 коп. на погашення кредиту.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, суди зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають частковомускасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про поділ квартири скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта