АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_5 про стягнення інфляційного збільшення боргу та 3% річних у зв'язку з невиконанням рішення суду,-

В С Т А Н О В И Л А :

РішеннямСолом'янського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_5 про стягнення інфляційного збільшення боргу та 3% річних у зв'язку з невиконанням рішення суду - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу. Представник відповідача Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд стягнути на свою користь заборгованість за невиконання рішення суду з Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (далі - Департаменту) в сумі 92 457,70 грн. та з ОСОБА_5 - 4 956,33 грн., мотивуючи свої вимоги наступним.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.07.2009 року задоволено позовні вимоги позивача до Головного управління праці та соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (правонаступником якого є Департамент), ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та стягнуто з відповідачів, а саме: з Департаменту матеріальну шкоду в сумі 85 348,11 грн. та судові витрати 5 533,48 грн., та з ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 4 000,00 грн. та судові витрати 358,50 грн.

Зазначене рішення звернуто до примусового виконання.

Станом на 11.07.2011 року залишок нестягнутого боргу з Департаменту складала - 86 555,38 грн., а з ОСОБА_5 - 4 358,50 грн.

Позивач стверджує, що лише 04.09.2015 року Департамент виконав вищезазначене рішення суду, на відміну від ОСОБА_5

Проте, саме невиконання протягом тривалого часу вищезазначеного рішення суду по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди змусило позивача звернутися до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про стягнення 3% річних та інфляційного збільшення боргу на основну суму боргу за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.07.2009 року станом на 11.07.2011 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.10.2012 року, яке набрало законної сили 14.12.2015 року, задоволено вимоги позивача до відповідачів та стягнуто на підставі ч.2 ст.625 ЦК Україниз Департаменту - 22 352,32 грн., а з ОСОБА_5 - 1 222,41 грн.

На даний час, позивач, застосовуючи до спірних правовідносин положення ч.2 ст.625 ЦК України, просить суд стягнути на свою користь за вищенаведеним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва з Департаменту за період з 12.07.2011 року по 04.09.2015 року інфляційне збільшення боргу в сумі 61 289,87 грн. та 3% річних в сумі 10 777,96 грн., та з ОСОБА_5 за період з 12.07.2011 року по 10.02.2016 року відповідно 3 247,08 грн. та 599,70 грн., також за вищенаведеним рішенням Святошинського районного суду м. Києва з Департаменту за період з 15.12.2012 року по 05.04.2016 року інфляційне збільшення боргу в сумі 18 172,43 грн. та 3% річних в сумі 2 217,44 грн., та з ОСОБА_5 за період з 15.12.2012 року по 10.02.2016 року відповідно 993,82 грн. та 115,73 грн. (а.с.4-14, 98-109).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.07.2009 року задоволено позовні вимоги позивача до Головного управління праці та соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (правонаступником якого є Департамент), ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та стягнуто з відповідачів, відповідно з Департаменту матеріальну шкоду в сумі 85 348,11 грн. та судові витрати 5 533,48 грн. та з ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 4 000,00 грн. та судові витрати 358,50 грн. Судом встановлено, що ОСОБА_5, перебуваючи в трудових відносинах із Департаментом вчинив дорожньо-транспортну пригоду під час виконання ним службових обов'язків, внаслідок якої постраждав позивач, оскільки було пошкоджено його майно - автомобіль (а.с.21-24)

17.05.2010 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного рішення суду (а.с.29)

13.02.2013 року постановою державного виконавця повернуто виконавчий документ стягувачеві із посиланням на те, що 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», тому слід звертатися стягувачеві до Державної казначейської служби України. При цьому, в постанові державний виконавець зазначив, що залишок боргу Департаменту перед позивачем складає 86 555,38 грн. (а.с.31-32).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.10.2012 року, яке набрало законної сили 14.12.2012 року та в апеляційному порядку не переглядалося, стягнуто на користь позивача з відповідачів через невиконання вищезазначеного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07.07.2009 року на підставі ч.2 ст.625 ЦК Україниз Департаменту - 22 352,32 грн. (16 878,29 грн. - інфляційні нарахування та 5 193,32 грн. - 3% річних), а з ОСОБА_5 - 1 222,41 грн. (849,90 грн. - інфляційні нарахування та 261,51 грн. - 3% річних) (а.с.33-35).

Вказаним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва вирішено питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної позивачу через пошкодження його майна при дорожньо-транспортній пригоді.

Суд першої інстанції виходив з того, що за загальними правилами цивільно-правова відповідальність за ст.ст. 526та 625 ЦК України застосовується лише за порушення грошового зобов'язання між кредитором та боржником, який прострочив виконання грошового зобов'язання за договором.

У даній справі між сторонами не було укладено договору про грошове зобов'язання, а має місце виконання судового рішення про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, на відносини із відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнутої за рішенням суду, правила ч.2 ст.625 ЦК Українине поширюються.

Судом встановлено, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07.07.2009 року задоволено позов позивача до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Один відповідач затримав виконання даного рішення, другий не виконав рішення по теперішній час.

Із предмета позову та обставин справи вбачається, що в даному випадку між сторонами виникли відносини з приводу неналежного виконання судового рішення, що не є борговим зобов'язанням, тобто положення ч.2 ст.625 ЦК Українив даному випадку не застосовуються.

Таким чином, доводи представника позивача щодо застосування до регулювання зобов'язань внаслідок заподіяння шкоди положення про відповідальність за невиконання договірних зобов'язань, а саме ч.2 ст.625 ЦК України, є невірними.

З підстав вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15, яка в силу ст. 360-7 УПК України є обов'язковою для застосування, при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її , такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді