Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2325/15-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 48 Доповідач Галацевич О. М.
Р ІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень від 28 грудня 2015 року (а.с.34-37), просила поділити спільне майно подружжя нежитлове приміщення (будівельні матеріали) у вигляді гаражу №149 в обслуговуючому кооперативі «Сосновий бор», шляхом стягнення з ОСОБА_2 компенсації ? частини цього майна в сумі 73813,05 грн. та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що під час шлюбу за спільні кошти вони придбали гараж №149 в обслуговуючому кооперативі «Сосновий бор». 01 жовтня 2012 року відповідач змінив замок на вхідних дверях гаражу, чим перешкоджає їй у користуванні спільним майном, використовує його на власний розсуд. Досягти домовленості щодо добровільного поділу майна не вдалося, у звязку з чим вона звернулась до суду.

В судовому засіданні позивач уточнила свої вимоги, просила стягнути компенсацію, виходячи з вартості майна, визначеної висновком судової експертизи.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

На її думку, суд не дав належної оцінки доказам, які підтверджують придбання нею та відповідачем під час шлюбу гаража №149 в обслуговуючому кооперативі «Сосновий бор» в смт. Озерне Житомирського району і області.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами не довела, що має право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення у вигляді гаража №149 у обслуговуючому кооперативі «Сосновий бор».

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

За приписами ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути паєнакопичення в гаражно-будівельному кооперативі.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

З огляду на положення ст. 16 цього Закону, внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж - є спільною сумісною власністю подружжя.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» роз'яснено, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатися ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.

Встановлено, що сторони з 05 жовтня 1991 року по 03 березня 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.9).

Відповідно до довідок обслуговуючого кооперативу «Сосновий бір» ОСОБА_2 у 2003 році, сплативши пайовий внесок, став членом цього кооперативу та власником гаража №149 (а.с. 7, 124-125).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №673/04.16 від 29 квітня 2016 року дійсна ринкова вартість нежитлового приміщення у вигляді гаража №149 в обслуговуючому кооперативі « Сосновий бір» станом на 03 серпня 2015 року складає 39985,00 грн.(а.с.66-100).

Враховуючи, що ОСОБА_2, як член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, набув права власності на це майно, ним не спростований факт набуття спірного майна під час шлюбу за спільні кошти подружжя, зазначене майно є спільним сумісним та підлягає поділу, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації половини вартості гаража, відповідно до висновку судової експертизи, в сумі 19992,5 грн.

Оскільки згідно чинного законодавства обєкти самочинного будівництва не можуть бути предметом поділу, суд не враховує при визначенні компенсації вартість самовільної прибудови до гаражу.

Відсутність реєстрації права власності на спірне майно у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на вирішення питання про стягнення компенсації половини вартості спільного сумісного майна подружжя не впливає.

Колегія суддів також вважає, що заява відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки про порушення свого права на користування гаражем ОСОБА_1 дізналася у жовтні 2012 року, що підтверджується постановою про відмову у порушенні кримінальної справи за її зверненням. Тому, звернувшись до суду з позовом у серпні 2015 року, нею не пропущений загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України (а.с. 8).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п.п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 надавалась правова допомога фахівцем у галузі права відповідно до договору від 30.06.2015 (а.с.13-14,38-43).

З квитанції про оплату таких витрат ОСОБА_1 вбачається, що їх сума складає 4000 грн. (а.с. 12-А).

Як встановлено з журналів судових засідань, фахівець у галузі права затратив 1 час 45 хвилин на представництво інтересів ОСОБА_1 безпосередньо в суді, готував позовну заяву, заяву про уточнення позовних вимог, клопотання про призначення судової експертизи тощо.

Враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, граничний (максимальний) та мінімальний розмір компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн.

Крім того з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору при предявленні позову (243,6+199,92) та подачі апеляційної скарги (631,45) пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1074 грн.

Загальна сума судових витрат, що підлягає відшкодуванню становить 2574,97 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року скасувати, ухваливши нове - про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію ? частини спільного майна подружжя в сумі 19992,5 грн. та понесені нею судові витрати в сумі 2574,97 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: