Ухвала

іменем україни

26 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_4, третя особа - департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання рішення міської ради незаконним, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_6, на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року заступник прокурора м. Києва звернувся до суду з указаним позовом та просив визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 655/2724 «Про передачу громадянину ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1»; визнати державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_5 недійсним; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 31 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, недійсним; визнати державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4 недійсним; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на вказану земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 6 березня 2014 року, позов заступника прокурора м. Києва задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 655/2724 «Про передачу громадянину ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1.

Визнано державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_5 недійсним.

Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 31 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 недійсним.

Визнано державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4 недійсним;

Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на вказану земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У травні 2016 року ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_6, звернувся до суду з заявою про перегляд рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що з листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 квітня 2016 року № 5007/0/12/27-16 йому стало відомо, що відповідно до п. 30 рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів будівництва об'єктів рекреаційного призначення (з інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_1. Крім того, 5 травня 2016 року з Єдиного реєстру судових рішень він дізнався, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року, що набрало законної сили, встановлено, що на підставі розробленого та погодженого містобудівного обґрунтування 17 вересня 2009 року Київська міська рада прийняла рішення № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань», відповідно до п. 1 якого затверджено містобудівні обґрунтування, а п. 2 цього рішення було внесено зміни до Генерального плану міста Києва.

Заявник вважав, що вказане свідчить про те, що на час передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_5 її було вилучено із зони зелених насаджень загального користування і території лугів та лугопарків та переведено до території громадських будівель і споруд.

Ураховуючи наведене, заявник просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора відмовити.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року, заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами, суди, вірно застосувавши вимоги ст. 361 ЦПК України, роз'яснення, надані судам у п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», дійшов до правильного висновку про те, що обставини, на які посилається у своїй заяві ОСОБА_4, не є нововиявленими у розумінні ст. 361 ЦПК України, а, відтак, підстави для перегляду ухваленого рішення суду у зв'язку з новововиявленими обставинами, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України відсутні. Крім того, на вказані обставини ОСОБА_4 посилався у своїй апеляційній скарзі на рішення районного суду від 26 липня 2013 року.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В. Закропивний

С.П. Штелик