АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача МельникаО.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова Компанія «Ваш Авто» про визнання правочину недійсним та стягнення грошових коштів.

Свої вимоги обгрунтовувавтим, що 09.04.2016 між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 004250, відповідно до якого відповідач повинен передати позивачу автомобіль ХюндайСанта Фе, вартістю 33 076,92 доларів США, що становить на дату підписання договору 880 000 грн. Позивач сплатив відповідачу авансовий платіж та комісію у розмірі 86 500 грн. Проте, вказаний договір фінансового лізингу, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним, оскільки договір сторонами нотаріально не посвідчений, відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг, договір не відповідає внутрішній волі позивача, існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, містить несправедливі умови, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.10.2016 позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 004250, укладений 09.04.2016 між ОСОБА_5 та ТОВ «Лізингова Компанія «Ваш Авто». Стягнуто з ТОВ «Лізингова Компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_5 кошти у розмірі 86 500 грн. та судовий збір на користь держави у розмірі 865 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки фактам та доказам, які були надані відповідачем, не проаналізовано норми договору фінансового лізингу та положень спеціального закону, невірно застосовано норми цивільного права, які регулюють фінансовий лізинг.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене у відповідності з вимогами закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору та у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових операцій.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 09.04.2016 між сторонами ОСОБА_5 та ТОВ «Лізингова Компанія «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу № 004250, відповідно до якого лізингодавець (ТОВ «Лізингова Компанія «Ваш Авто») зобов'язується придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль Хюндай Санта Фе, вартістю 33 076,92 доларів США, що становить на дату підписання договору 880 000 грн., а лізингоодержувач (ОСОБА_5.) зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами і договору (а.с. 5-11).

У виконання умов договору позивач сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 86 000 грн. (а.с. 12).

В своїй апеляційній скарзі відповідач стверджує, що згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів не є вичерпним. Але ці норми закону не допускають включення до лізингових платежів «адміністративного платежу», який не є тотожнім жодному із складових лізингового платежу, визначеному цими нормами закону: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього ж кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, згідно положень вищезазначених норм Закону, перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів є вичерпним, і не підлягає розширенню.

Пунктом 12.1 оспорюваного договору визначено, що лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця.

Позивач ОСОБА_5 19.04.2016 направив поштою відповідачу, а відповідач 25.04.2016 одержав, лист про розірвання договору лізингу, в якому заявив ТОВ «ЛК «Ваш Авто» про розірвання договору фінансового лізингу №004250, укладеного 09.04.2016 поза торгівельним (офісним) приміщенням TОB «ЛК «Ваш Авто», що знаходиться за адресою вул. Шовковична, 42-44, м. Київ, і просив в порядку встановленому законом, повернути йому сплачені ним кошти по квитанції № 0.0.533095885.1 від 09.04.2016 в сумі 86 000 грн. на рахунок в банку за реквізитами, що зазначені в цьому листі (копія листа та повідомлення про вручення додаються).

Відповідач розглянув заяву позивача, і своїм листом № 1988 П-05 відмовися повернути оплачені 86 000 грн. адміністративного платежу (копії листа з поштовим конвертом додаються).

Доводи апелянта про те, що індивідуальні ознаки, відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» щодо предмету фінансового лізингу не повинні детально характеризувати річ не можна вважати обґрунтованими. Суд першої інстанції в рішенні від 05.10.2016 вірно встановив, що в укладеному спірному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України та є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, адже оскаржуване судове рішення не мотивоване такими доводами, проти яких заперечує апелянт.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в спірному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізинодавця у разі неналежного виконання лізингодавцем обовязків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України та одночасно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Зазначені порушення прав позивача, як лізінготримувача, полягають в наступному.

Згідно п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Але за змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки), предмета договору лізингу.

Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо відсутності вимоги закону до нотаріальної форми договору фінансового лізингу транспортного засобу, однією із сторін якої є фізична особа.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Закон України «Про фінансовий лізинг», норми якого є спеціальними по відношенню до загальних норм Цивільного кодексу України, не містить виключення вимог нотаріальної форми договору фінансового лізингу транспортних засобів, укладених за участю фізичної особи.

Спірний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказане підтверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15.

Апелянт зазначає, що згідно з визначенням, яке міститься в договорі фінансового лізингу №004250 від 09.04.2016, адміністративний платіж це першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Проте відповідач здійснив перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення оспорюваного договору фінансового лізингу до, а не після його укладання. Також апелянтом не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодних доказів здійснення ним перевірки, розгляду та підготовки документів для укладення договору чи витрат на ці цілі, що є пропорційними вартості предмету лізингу.

Не заслуговує на увагу посилання апелянта на судове рішення Апеляційного суду м.Києва в іншій справі (22-ц/796/7706/2016 від 17.08.2016), адже воно не може бути належним доказом, а також не є правовою позицією, яка має обов'язково враховуватись судами при вирішенні інших справ на відміну від правових позицій Верховного суду України, як це передбачено вимогами цивільного процесуального закону.

Спірним договором у даній справі передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу адміністративний платіж, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві.

В спірному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 12.1 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Не заслуговує на увагу посилання апелянта на те, що відповідно до ст. ст. 133, 134 Податкового кодексу України, сплачений позивачем адміністративний платіж був оподаткований за загальною ставкою та до Державного бюджету України сплачені відповідні податки, що застосування реституції створить безпідставність нарахування податкового кредиту, що підлягає поверненню платнику податку, і що реституція вплине на інтереси держави щодо формування доходної частини бюджету. Оплата податків відповідачем не є предметом даної цивільної справи, з цього питання до справи не були подані жодні докази, вони не мають значення для розгляду справи і ці обставини не досліджувались і не повинні досліджуватись судом. Тому немає передбачених законом: підстав залучати до участі у справі Державне казначейство України.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 19.10.2016 у цивільній справі № 6-1551 цс 16 відзначається наступне.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Нормою ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору

Крім того, Верховний суд України зазначив необхідність встановити, чи була у лізингової компанії на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що відповідно до статті 227 ЦК України може слугувати підставою, за її відсутності, для визнання договору фінансового лізингу недійсним, а також недійсним на підставі норми статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню у разі відсутності нотаріального посвідчення спірного договору на підставі норми частини першої статті 220 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Держфінпослуг Законом не наділена повноваженнями скасовувати вимоги законів про необхідність одержання ліцензій на право здійснення фінансових послуг.

Тому до правовідносин сторін справи не підлягають застосуванню норми «Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004, щодо права здійснення фінансового лізингу без отримання ліцензії, як такі, що протирічать вищевказаним нормам закону, як акту вищої юридичної сили, та дозволяють здійснення господарської діяльності без ліцензії.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Оскільки, спірний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, відсутня у відповідача ліцензія на здійснення фінансових операцій, то такий договір підлягає визнанню недійсним.

Отже, суд першої інстанції на підставі повної і всебічної оцінки доказів обгрунтовано дійшов висновку про недійсність спірного договору, про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім авансового платежу у розмірі 86 000 грн. та 500 грн. комісії.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживачів - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва