ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/704/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача ОСОБА_1;

відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2.) про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.02.2007 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з жовтня 2007 року з урахуванням індексації.

Однак відповідач аліменти на утримання сина не сплачує, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість у сумі 1 839,69 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача з урахуванням інфляційних втрат. Окрім того, на підставі положень ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 1% за кожен день прострочення від суми заборгованості, яка виникла у наслідок несплати відповідачем аліментів, що в загальній сумі становить 2 677,15 грн.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач у свою чергу позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з наданих у судовому засіданні пояснень, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2003 року по 29 вересня 2006 року. У період шлюбу у них народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вказує позивач та проти чого не заперечував відповідач, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2007 року стягнуто з останнього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 у розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з жовтня 2007 року.

Посилаючись на невиконання відповідачем рішення суду, позивач вказує на наявність у нього заборгованості за несплату аліментних зобов'язань у розмірі 1 839,69 грн., на яку позивачем нараховано пеню на суму несплачених аліментів у розмірі 2 677,15 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) судові рішення, що набрали законної сили обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових і службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. А згідно з ч. 1 ст. 196 цього Кодексу при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Однак, статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику.

Даною правовою нормою чітко визначено, що розмір заборгованості визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення.

У матеріалах справи відсутні, а позивачем під час розгляду справи не надано будь-яких доказів її звернення до органів державної виконавчої служби за виконанням зазначеного вище рішення про стягнення аліментів, також відсутні складені державним виконавцем відповідні довідки про заборгованість відповідача за аліментними зобов'язаннями, а наявний у матеріалах справи розрахунок складений позивачем належним та допустимим доказом не є.

Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявної у відповідача заборгованості за аліментними зобов'язаннями, суд дійшов висновку про відмову їй у задоволенні позовних вимог у цій частині, а також з цих підстав у частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та пені.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь понесених ним і документально підтверджених судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись стст. 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.