Справа №487/5376/15-ц 20.12.2016 20.12.2016
Провадження №22-ц/784/2787/16
Справа № 487/5376/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Щербіна С.В.
Провадження № 22ц-784/2787/16 Доповідач апеляційного суду Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,

Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.

за участі: представників: заявника - ОСОБА_3, стягувача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_5 -

ОСОБА_3

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2016 року, постановлену за заявою ОСОБА_5 про відстрочку виконання заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

06 жовтня 2016 р. ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про відстрочку виконання заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2015 р. за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (далі - ПАТ "УкрСиббанк") до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості.

Заявник зазначав, що вказаним рішенням суду з відповідачів на користь ПАТ "УкрСиббанк" в солідарному порядку стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 253,93 доларів США та судові витрати, рішення набрало законної сили.

На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист, на підставі якого 05 липня 2016 р. головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження та винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, оголошена заборона на його відчуження.

Посилаючись на те, що боржники до травня 2014 р. сумлінно виконували зобов'язання за кредитним договором, а потім у зв'язку із настанням в Україні політичної та фінансової кризи опинились у скрутному становищі, у зв'язку з чим незалежно від їх волі припинили сплачувати кредитні кошти, а також, що державою до теперішнього часу не вирішено питання щодо врегулювання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, тоді як відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець може у разі відсутності коштів чи рухомого майна звернути стягнення на належне боржникам нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яке є єдиним місцем їхнього проживання та яка є предметом іпотеки, з урахуванням положень Закону України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті», просили суд відстрочити виконання рішення суду до вирішення державою питання щодо врегулювання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, тобто до втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В судовому засіданні заявник та його представник заявлені вимоги підтримали, просили про задоволення заяви та надання відстрочки виконання рішення суду.

Представник ПАТ "УкрСиббанк» просив в задоволенні заяви відмовити.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2016 р. у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення заяви щодо відстрочки виконання заочного рішення суду, посилаючись на помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для надання відстрочки виконання рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників заявника та стягувача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2015 р. з ОСОБА_6, ОСОБА_5 в солідарному порядку стягнуто на користь ПАТ "УкрСиббанк» 14 253,93 доларів США заборгованості за кредитним договором № 598-Ф від 02.12.2005 року.

05 липня 2016 р. головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 04 травня 2016 р. Заводським районним судом по справі № 2/487/2255/15, та в той же день винесено постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржникам ОСОБА_6 та заборонено його відчуження.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо добровільного або примусового виконання вказаного рішення суду.

Звертаючись до суду, заявник - боржник за виконавчим провадженням ОСОБА_5 просив про надання відстрочки з урахуванням положень Закону України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті» та через побоювання щодо проведення реалізації нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий лист, у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Тобто, відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається судом. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим судом способом.

Отже, з аналізу випливає, що законодавець у будь-якому випадку пов'язує відстрочку виконання рішення з об'єктивними, непереборними, тобто виключними обставинами, які надають підстави для відстрочки виконання рішення.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 грудня 2005 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк», та ОСОБА_5 (позичальник) укладено кредитний договір №598-Ф, згідно якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 39795 доларів США для придбання квартири, з кінцевим строком повернення у повному обсязі кредиту не пізніше 01 грудня 2026 р. та за умови сплати процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за кредитним договором 17 квітня 2007 р. між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_5 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 113,7 кв.м, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2005 р.

Таким чином, передана в іпотеку квартира виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника та майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданим кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, загальна її площа не перевищує 250 кв. м.

В силу ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, і захист прав, свобод та інтересів суд здійснює і спосіб, визначений законом.

Згідно із ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Як встановлено судом, заочне рішення, про відстрочку виконання якого звернувся ОСОБА_5, ухвалено щодо стягнення суми кредитної заборгованості, але цим рішенням не звернуто стягнення на іпотечне майно, державним виконавцем в межах примусового виконання цього рішення проведено лише арешт усього майна боржника. Наступні етапи щодо звернення стягнення на арештоване майно, в тому числі - квартиру, що належить заявникові, а саме: її вилучення та примусова реалізація державним виконавцем не проводилися, а тому питання застосування положень Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є передчасним.

За такого відсутні підстави вважати, що законні права та інтереси ОСОБА_5 як боржника за виконавчим провадженням порушені та підлягають поновленню шляхом надання відстрочки виконання рішення суду і суд обґрунтовано відмовив у наданні відстрочки виконання заочного рішення суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права, що регулюють спірні правовідносини.

Так, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 60 ЦПК України).

Тому суд обґрунтовано вважав, що посилання заявника на можливе проведення реалізації належної йому квартири у майбутньому не є достатньою правовою підставою для задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду.

Керуючись статтями 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська