У х в а л а

іменем україни

30 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна», ОСОБА_2 про визнання нелегітимним керуючого санацією, визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою відкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна», поданої його представником Волговим Кирилом Григоровичем, на рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що з 1 серпня 1985 року працювала у ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна». З 2002 року підприємство перебуває у стадії банкрутства та санації, у зв'язку з чим наказом від 20 липня 2007 року її переведено на посаду начальника загону воєнізованої охорони.

Вказувала, що наказом керуючого санацією ОСОБА_2 від 5 червня 2014 року їй оголошено догану за неналежне виконання трудових обов'язків.

На думку позивача, на час винесення даного наказу ОСОБА_2 не мав достатньо повноважень, оскільки ухвала господарського суду Житомирської області від 8 травня 2014 року про призначення його керуючим санацією набрала законної сили лише 17 червня 2014 року, після перегляду апеляційною інстанцією.

Крім того, 13 червня 2014 року викрадено трансформаторну кришку на території ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна», у зв'язку з чим наказом керуючого санацією від 7 липня 2014 року за №19-к її було звільнено на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Вважаючи, що такі дії свідчать про порушення її прав, позивач просила визнати нелегітимним керуючого санацією ОСОБА_2 до 17 червня 2014 року, а накази, винесені ним протягом 8 травня - 17 червня 2014 року, - незаконними.

Також просила визнати незаконними та скасувати накази керуючого санацією від 5 червня 2014 року №7-к та від 7 липня 2014 року №19-к, поновити її на посаді начальника загону воєнізованої охорони ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна», стягнути заборгованість із заробітної плати в сумі 14 023,68 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Зазначала, що внаслідок неправомірних дій керуючого санацією ОСОБА_2 їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 5 000 грн, яку просила стягнути з останнього.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 8 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнено з ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» на користь позивача заборгованість із заробітної плати в сумі 14 023,68 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 28 442,41 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2015 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 8 квітня 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, а також в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат.

Визнано незаконним наказ керуючого санацією ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» №19-к від 7 липня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника загону воєнізованої охорони на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника загону воєнізованої охорони ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» з 8 липня 2014 року.

Стягнено з ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 50 253,17 грн без врахування податків та обов'язкових платежів.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов у частині стягнення заборгованості із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і відмовляючи у позові у іншій частині, суд першої інстанції виходив з наявності у керуючого санацією повноважень для видання оспорюваних наказів, винесені у відповідності до вимог закону, оскільки позивач систематично порушувала покладені на неї трудові обов'язки без поважних на те причин та неналежним чином виконувала наказ керуючого санацією про збереження майна. Разом із тим, з огляду на наявність заборгованості із заробітної плати, суд дійшов висновку про стягнення цієї заборгованості та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив із того, що у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази факту крадіжки майна, акт про викрадення не складався, звернення до правоохоронних відсутні, що свідчить про відсутність системності порушення позивачем обов'язків, покладених на неї трудовим договором і таке виключає можливість застосування до правовідносин п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2015 рокуухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргувідкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна», подану його представником ВолговимКирилом Григоровичем, відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова