Справа № 487/8702/15-ц
Провадження № 2/487/411/16
01.06.2016 року м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого-судді Карташевої Т.А.
секретаря Уманського І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Агентство нерухомості Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман-Н» в особі ОСОБА_4 про виселення осіб, які незаконно проживають, та вселення власника,-
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 як таку, що незаконно проживає у вказаному житловому приміщенні, вселити ОСОБА_1 у житлову кімнату площею 13,9 кв. м у квартирі АДРЕСА_2, стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 5 000 грн. і 487 грн. 20 коп. судового збору.
В обгрунтування позову позивач вказав, що він є співвласником квартири АДРЕСА_3. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.05.2012 року він є власником ? частини вказаної квартири, власником іншої частини є його колишня дружина ОСОБА_3 За характером своєї роботи він постійно перебував у відрядженнях, тому не мав змоги постійно знаходитися у своїй квартирі, в той час як ОСОБА_3 має постійний вільний доступ до квартири. 24.06.2015 року повернувшись з відрядження, він виявив, що в квартирі проживають сторонні люди, що є квартирантами (жінка, чоловік і троє дітей), яких поселила ОСОБА_3 Ці особи надали йому копію договору оренди житлового приміщення від 12.06.2015 року, копію довіренності ОСОБА_3, відповідно до якої остання надавала повноваження ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 здавати в оренду, експлуатувати, користуватися, мати вільний доступ, а також укладати договори оренди належної їй на праві власності квартири за вищезазначеною адресою.
ОСОБА_5 є директором ТОВ «Флагман-Н» і не міг не знати про наявність другого власника, оскільки за своєю діяльністю повинен ретельно перевіряти правовстановлюючі документи, а в довіренності вказано, що ОСОБА_3 є власником усієї квартири. Свого дозволу на здачу квартири у нього ніхто не питав, згоду на здачу своєї частки квартири він не надавав, тому такі дії ОСОБА_3 є протизаконними та порушують його права. Отже договір оренди, укладений між ТОВ «Флагман-Н» і ОСОБА_2 є нікчемним, підстав проживати у квартирі ОСОБА_2 не має, тому підлягає виселенню.
Позивач також вказує, що він неодноразово звертався за захистом своїх прав до Заводського РВ ММУ УМВС України. До квартири він не має доступу, тому вимушений орендувати собі житло.
У судовому засіданні 08.04.2016 року представник позивачка ОСОБА_8 підтримав позовні вимоги, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив її задовольнити. В подальшому представник позивача не був присутнім у судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю, відповідно до якої, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач у судовому засіданні не була присутньою, причин неявки суду не повідомила, про час і місце судового розгляду була сповіщена у встановленому законом порядку.
Треті особи представник ТОВ «Флагман-Н», ОСОБА_3 також не були пристуніми в судовому засіданні, про дату і час проведення судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили.
З урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи, відповідно до вимог ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності з вимогами ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до чч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (чч. 1, 2 ст. 358 ЦК України).
Відповідно до ст. 358 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п*ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України).
Відповідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Судом встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям, шлюб між ними був розірваний за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва 10.10.2014 року.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.05.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить по ? частці квартири за адресою: АДРЕСА_4.
Право власності зареєстровано в КП «ММБТІ» за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 14.06.2012 року.
Відповідно до технічного паспорту на квартиру за вказаною адресою, вона розташована на 1 поверсі п*ятиповерхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 27,2 кв. м, у тому числі: 1 кімната - 13, 3 кв.м, 2 кімната 13,9 кв. м, коридор 4,3 кв.м, санвузол - 3,3 кв. м, кухня 5, 4 кв. м, шафа вбудована 0,8 кв. м, коридор -2, 8 кв.м.
27.05.2015 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 здавати в оренду, експлуатувати, користуватися, мати вільний доступ, а також укладати договори оренди, належної ій на праві особистої приватної власності квартири №46, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Генерала Карпенка, 63. Таким чином, ОСОБА_3 розпорядилася усією квартирою без згоди другого власника, хоча їй належить лише ? частка спірної квартири.
12.06.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди приміщення: 2 кімнат загальною площею 45 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.
Позивач, як власник ? частки квартири, дозволу на передачу своєї частки в оренду не надавав, порядок користування спірним приміщенням між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не визначався, тому договір оренди, укладений між ТОВ «Флагман-Н» та ОСОБА_2 є нікчемним, з моменту його укладення суперечив діючому законодавству, та порушує права позивача щодо користування належним йому майном.
За таких обставин відповідач ОСОБА_2 підлягає виселенню з вказаного житлового приміщення, а позивач вселенню. Виселення відповідача зі спірної квартири це спосіб захисту права власності позивача. І хоча угоди щодо порядку користування квартирою між власниками відсутні, враховуючи принцип диспозитивності, викладений в ст. 11 ЦПК України, суд вважає можливим задовольнити позов в межах заявлених позовних вимог, вселивши позивача у житлову кімнату площею 13,9 кв. м у квартирі АДРЕСА_2.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
На підставі наведеного, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений ним за подання до суду позовної заяві в сумі 487 грн. 20 коп., що підтверджується наданою позивачем квитанцією.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року, розмір компенсаційних витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановлених законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача представляв адвокат ОСОБА_8 Між ними укладений договір про надання правової допомоги від 09.04.2015 року. Адвокат приймав участь у судових засіданнях по справі.
Проте позивачем не надано документального підтвердження витрат на правову допомогу, зокрема квитанції до прибуткового касового ордеру, тощо. За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 79, 88, 158, 209, 212-215, 218, 224 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 236, 317, 319, 355, 356, 358, 383, 391, 759, 761 ЦК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, як таку, що незаконно проживає у вказаному житловому приміщенні.
Вселити ОСОБА_1 у житлову кімнату площею 13,9 кв. м у квартирі АДРЕСА_2.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.
В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку - до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Т.А. Карташева