Справа № 621/1596/16-ц
Пр. № 2/621/967/16
29 грудня 2016 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області в складі :
головуючого судді Вельможної І.В.,
за участю секретаря судового засідання Акулової А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зміїв цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя,
10 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частку в спільному сумісному майні подружжя, придбаному під час шлюбу з ОСОБА_3, яка померла 21.12.2015 року, що складається з житлового будинку з надвірними будівлями №13 по вул. Гагаріна в с. Соколово Зміївського району Харківської області,
На обґрунтування посилається, що 16 вересня 1959 року уклав шлюб з ОСОБА_3 (до шлюбу ОСОБА_4) ОСОБА_5 час шлюбу, відповідно до договору довічного утримання, придбано нерухоме майно, а саме, житловий будинок з надвірними будівлями № 13, розташований в с. Соколово Зміївського району Харківської області. 21 грудня 2015 року ОСОБА_3 померла, на випадок смерті заповіту не залишала. Спадщину, відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, прийняли він, як чоловік померлої та донька, відповідач у справі. При зверненні до нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, оскільки, відповідач, відповідно до положення ч. 1 ст. 75 ЦК України, не надає згоду на отримання свідоцтва про право власності. У звязку з чим, позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням.
У звязку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису.
Розгляд справи проведено у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України за неявки відповідача ОСОБА_2, яка належним чином була повідомлена про час та місце судового розгляду справи.
Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 16 вересня 1959 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_4) І.Ю., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ДК № 037390. (а.с. 8)
ОСОБА_5 час шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 11 вересня 2003 року було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями № 13 по вул. Гагаріна в с. Соколово Зміївського району Харківської області (а.с. 9), який зареєстрований в КП «Зміївське БТІ» 10 березня 2006 року. (а.с. 10)
З даних копії довідки № 271, виданої 12 трпавня 2016 року виконавчим комітетом Соколівської сільської ради Зміївського району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала та була зареєстрована з 27.08.2003 року по день смерті- 21.12.2015 року, за адресою: с. Соколово Зміївського району Харківської області, вул. Гагаріна, 13. На день смерті разом з ОСОБА_3 були зареєстровані ОСОБА_1 чоловік, ОСОБА_2 донька. Крім них, з моменту смерті і по теперішній час за вказаною адресою ніхто не зареєстрований, в тому числі, малолітні та неповнолітні діти. (а.с. 7)
Таким чином, судом встановлено, що спірне майно набувалось у власність під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року і Кодексу про шлюб і сім'ю України 1969 року.
Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Аналогічне правило закріплено в ч. 1 ст. 22 КпШС України, де вказано про те, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Правила розподілу спільного майна подружжя визначені в ст. 70 СК України, яка визначає загальне правило рівності часток подружжя в спільному майні та передбачає можливість відступлення від загального правила рівності часток при наявності обставин, що мають істотне значення.
Аналогічні положення містить і ст. 28 КпШС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
У статті 71 Закону України «Про нотаріат» вказано, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємцями першої черги майна спадкодавця ОСОБА_3 є її чоловік ОСОБА_1 і донька ОСОБА_2
Однак, при зверненні до нотаріальної контори ОСОБА_1 з заявою щодо оформлення спадщини після померлої 21 грудня 2015 року ОСОБА_3, позивачу було відмовлено у звязку з тим, що видача свідоцтва про право власності, як пережившему чоловікові, без згоди доньки ОСОБА_2 неможлива. (а.с. 11)
Відповідно до листа завідувача Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області за № 1692/01-16 від 30.09.2016 року, після померлої 21 грудня 2015 року ОСОБА_3 з заявами про прийняття або відмову від спадщини у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. (а.с. 23)
За змістом статті 425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоровя (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобовязується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.
Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.
Крім того, відповідно до частини третьої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обовязок перед відчужувачем є солідарним.
Отже, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнього солідарного виконання обовязку за вказаним договором перед відчужувачем.
У статті 749 ЦК України закріплено обовязки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).
Одночасно відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.
Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сімї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обовязки за таким договором солідарно з набувачем.
Отже, внаслідок укладення договору довічного утримання та реєстрації права власності на спірне домоволодіння на імя ОСОБА_3 чоловік померлої ОСОБА_1 став співвласником спірного домоволодіння в рівних частках зі своєю дружиною, а саме по 1/2 частині кожному.
Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно роз`ясень, що містяться в п. п. 22. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12. 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Спадкоємці можуть за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, або за нотаріально посвідченим договором, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, змінити розмір частки у спадщині когось із них.
При оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з'ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. У разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. У повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз'яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим.
Відповідно до ч. ч.1,2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу України.
Відповідно до п.3.4. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» було роз'яснено, що розглядаючи спори, пов'язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.
Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.
Таким чином, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих позивачем на обгрунтування доводів, з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину у спільному сумісному майні подружжя, а саме житлового будинку з надвірними будівлями № 13 по вул. Гагаріна в с. Соколово Зміївського району Харківської області.
Керуючись ст. 386, 391, 746 ЦК України, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, ст.ст. 10, 60, 212, 215, 222, 224-226 ЦПК України суд,
ОСОБА_6 Пилиповича - задовольнити у повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку в спільному сумісному майні подружжя, набутому під час зареєстрованого шлюбу з померлою 21 грудня 2015 року ОСОБА_3, а саме, житлового будинку з надвірними будівлями № 13 по вул. Гагаріна в с. Соколово Зміївського району Харківської області.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: