Справа № 161/2621/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/773/1289/16 Категорія: 27 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В., Грушицького А.І.,

за участі:

секретаря - Концевич Я.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Місюри І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 11 липня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 01.03.2016 року звернулась в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору.

Свій позов обґрунтовує тим, що 03.03.2008 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 358/С, за умовами якого останній зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 50000,00 доларів США під 16 % річних, а позичальник зобов'язався повернути кредит рівними частинами згідно графіку з кінцевим терміном повернення 01.03.2018 року.

Вказує, що протягом 2008-2013 років вона добросовісно виконувала свої зобов'язання з повернення кредитних коштів, перерахувавши в зазначений період на користь банку 58419,30 доларів США. Проте, у грудні 2015 року банк звернувся з позовом до неї та поручителів про стягнення заборгованості за договором в сумі 62892,58 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.12.2015 року складає 1474830,95 грн. На підтвердження розміру заборгованості банк надав письмовий розрахунок заборгованості станом на 16.12.2015 року, відповідно до якого сума заборгованості 62892,58 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.12.2015 року складає 1 474 830. 95 грн. складається з: 59 887,54 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ - 1 404 362,81 грн. - заборгованість за кредитом, з них: 34 483,47 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ - 808 637,37 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 13 465,40 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ - 315 693,28 грн. - заборгованість за процентами; 11 941,67 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ - 280 032,16 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 10.66 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ -250,00 грн. - штраф фіксована частина; 2 994,38 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ - 70 218,14 грн. - штраф відсоткова частина.

Зазначає, що в ході вивчення документів, зокрема графіку погашення заборгованості нею було виявлено, що банк в рахунок погашення відсотків за користування кредитом безпідставно нарахував та стягнув би з неї на кінцеву дату повернення кредиту - 01.03.2018 року 739,00 доларів США.

Крім того, вказує, що станом на дату розрахунку заборгованості - 16.12.2015 року банк нарахував та намагається примусово стягнути з неї зайвих 696,67 доларів США, а за період з 15.04.2008 року по 23.05.2013 року (дату останнього платежу по погашенню процентів) банк стягнув з неї зайвих коштів по відсотках в сумі 662,54 доларів США.

Вважає, що можливість такого позадоговірного стягнення виникла внаслідок умисних дій відповідача, які полягали у запровадженні ануїтентної схеми погашення заборгованості, на основі якої був розроблений та погоджений сторонами графік погашення кредиту - Додаток № 1 до Кредитного договору, який є його невід'ємною частиною. Так, за перший місяць користування кредитними коштами в сумі 50000,00 доларів США (період з 15.03.2008 року по 15.04.2008 року) за графіком погашення кредиту банком нараховано, а нею фактично сплачено відсотки в розмірі 755,56 доларів США, при тому що розмір відсотків відповідно до п. 4.1. Кредитного договору (16% річних) становить лише 665,60 доларів США. Тобто, переплата складає 85,54 доларів США.

В подальшому, такі переплати відбувалися за кожним платежем, що підтверджується перерахунком розміру відсотків за кожним з цих платежів. Зокрема, фактична відсоткова ставка за якою банк нараховував та стягував відсотки з неї становила: у 2008 році - 16,32%; 2009 році - 16,12%; 2010 році - 16,16%; 2011 році - 16,19%; 2012 році - 16,36%; 2013 році - 16,13%; 2014 році - 16,22%; 2015 році - 16,15%; 2016 році - 16,2 %, у 2017 році - 16,15 % і лише за три місяці 2018 року була зменшена до 3,36 %. Середня відсоткова ставка за період 10 років становила - 16,2 % річних на відміну від рівня відсоткової ставки встановленої п. 1.4. Кредитного договору.

Вважає, що умови кредитних договорів є несправедливими, а тому підлягають визнанню недійсними.

Вказує, що в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, при укладенні оспорюваного договору відповідач не ознайомив її з альтернативними способами кредитування (ануїтентний/диференційований), про переваги та недоліки альтернативних схем, що позбавило її можливості об'єктивно оцінити наслідки укладення даного договору. Крім того, при розрахунку ануїтентного способу погашення кредиту, банком неправильно розраховано повну вартість кредиту з різницею в розмірі 1089,75 грн. При цьому умови договору не відповідають принципам справедливості, добросовісності та розумності, а також, видача банком кредиту в іноземній валюті проводилась без наявності індивідуальної ліцензії на вчинення таких дій.

Просила суд визнати недійсним графік погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток № 1 до Кредитного договору від 03.03.2008 року № 358/С), укладеного між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», п. 4.1. даного кредитного договору та сам кредитний договір від 03.03.2008 року № 358/С укладений між нею та відповідачем.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ комерційний банк «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу і просить скасувати дане рішення суду, ухвалити нове про задоволення позову повністю. Покликається на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясуванні всі обставини, що мають значення для справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача Місюра І.В. апеляційну скаргу заперечила, оскільки вважає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не доведено, що положення кредитного договору містять умови, які викладені з порушенням засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника відповідача Місюру І.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 03.03.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № 358/С, за умовами якого останній зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 50 000,00 доларів США під 16 % річних, а позичальник зобов'язався повернути кредит рівними частинами згідно графіку з кінцевим терміном повернення 01.03.2018 року (а.с. 5, 6). Згідно із п. 2.2.2. договору позичальник зобов'язався сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.11, 4.12 цього договору, а також відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що зазначені в додатку № 1 до цього договору (а.с. 5 - зворот). При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту відповідно до п. 4.3. кредитного договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості (а.с. 5 - зворот).

Згідно виписки по рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що відсоткова ставка була встановлена за договором в розмірі 16 % річних, яка на час розгляду справи залишилась незмінною.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що у грудні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до ОСОБА_1 із позовом про стягнення всієї суми боргу, оскільки позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту.

ОСОБА_1 вважає, що укладеним кредитним договором порушено її права як споживача послуг, оскільки при укладені договору банк порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема ст.ст. 18-19 які передбачають, що вразі визнання положень несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Позивач також вказує, що графік погашення кредиту, Додаток № 1, є невід'ємною частиною кредитного договору та входить до погоджених сторонами умов договору, які встановлюють порядок погашення кредиту. Просить визнати даний графік погашення кредиту недійсним, оскільки умови графіку є несправедливими так як не відповідають п.п. 10, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Протягом розгляду справи позивач збільшила свої позовні вимоги та просить визнати недійсним крім заявлених вимог ще й кредитний договір в цілому.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. А отже в даній нормі вказано, щоб дійти висновку про несправедливість необхідна наявність ознак про порушення умовами договору принципу добросовісності, про дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін і про завдання умовами договору шкоди споживачу.

Як несправедливими умовами позивач вказує, що встановлений відсоток за користування кредитом не відповідає сумам, які просить стягнути банк. Вважає, що даний відсоток становить не 16 % згідно договору, а за кожний рік по різному, а саме за 2008 рік - 16.32 %, 2009 рік - 16.12 %, 2010 рік - 16.16%, 2011 рік - 16.19 %, 2012 рік - 16.36 %, 2013 рік - 16.13 %, 2014 рік - 16.22 %, 2015 рік - 16.15 %, 2016 рік - 16.2 %, 2017 рік - 16.15 % і середня відсоткова ставка за 10 років становить 16.2 %.

В підтвердження такого розрахунку позивач надає свої розрахунки та аудиторський звіт незалежного аудитора, який було проведено за її заявою.

Суд першої інстанції повно дослідив надані позивачем докази щодо несправедливих умов та дав їм вірну правову оцінку. Із наданого звіту не вбачається чітких роз'яснень щодо причин збільшення, як стверджує позивач, відсоткової ставки за кредитним договором. Позивачу було запропоновано провести судову експертизу, однак вона відмовилася від проведення відповідної експертизи. Також у даному висновку аудитора не зазначено умов кредитного договору, які порушують принцип добросовісності, дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін та шкода саме позичальнику. Не спростовуються й інші істотні умови договору, з якими погодилася позивач, підписавши їх та виконуючи їх тривалий час. А тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, роз'яснивши стороні право на проведення експертизи і не взявши до уваги даний висновок аудитора.

Крім того, колегія суддів вважає, що доводи позивача щодо визначених відсотків є підставою проведення перерахунку коштів, а не визнання договору недійсним в цілому та окремих його умов, зокрема п. 4.1.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін мас бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали кредитний договір письмово 03.03.2008 року, підписали даний договір. А отже позивач погодилася із всіма істотними умовами даного договору, підписавши їх, та тривалий час їх виконувала ( з 2008 по 2013 рік). Із довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість мікрокредиту вбачається як сума кредиту, так і сума нарахованих відсотків, яку позивач підписала.

В судовому засіданні встановлено, що графік погашення кредиту було підписано 12.03.2008 року саме тому, що кошти позичальнику були видані саме 12.03.2008 року і розрахунок платежів та нарахування відсотків проводилося саме з 12.03.2008 року, а не з дня підписання кредитного договору - 03.03.2008 року. У графіку погашення кредиту було вказано як сума кредиту, так і можливі відсотки. Із роз'яснень представника відповідача встановлено, що у графіку вказано можливі відсотки. А коли позичальник сплачує більшу суму кредиту, то відповідно буде мінятися і сума відсотків, про що наперед банк не може знати, а тому у графіку можливі зміни протягом усього часу сплати кредиту.

Дані твердження не заперечила позивач по справі, а отже її доводи у цій частині взагалі не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1, ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач не навела обставин та не надала належних доказів, на підставі яких можна було б визнати даний кредитний договір недійсним.

Покликаючись на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач вказала, що банк веде не чесну підприємницьку діяльність. Вважає, що по відношенню до неї банк шляхом обману запропонував укласти кредитний договір на умовах ануїтентної схеми платежів.

Однак позивач підписуючи кредитний договір на умовах ануїтентної схеми платежів погодилася з ними та виконувала їх. Вразі незгоди з такими умовами вона вправі була відмовитися, проте підписала договір. Судом встановлено, що вона добровільно підписала даний договір, а отже у кредитора не було наміру обманювати позичальника.

Враховуючи встановлені обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що всі істотні умови договору, сума кредиту і відсотки вказані у договорі, а порядок оплати, сума всіх відсотків кредиту при постійному виконанні зобов'язань вказані у графіку погашення кредиту, і позичальник мав можливість з ними ознайомитися та погодитися чи відмовитися від укладення даного кредитного договору.

Таким чином на час укладення кредитного договору, позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Позивач ОСОБА_1 особисто підписавши кредитний договір, засвідчила отримання зазначеної інформації про те, що погодилась з умовами кредитного договору. І укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняла кредит і зобов'язалась повернути його позивачу у встановлені кредитним договором розміри і строки.

Покликання позивача в апеляційній скарзі на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки в даному рішенні йде мова про поширення Закону України «Про захист прав споживачів» на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Доводи позивача про відсутність у кредитора ліцензії та дозволу на право здійснення операцій у валюті спростовано в судовому засіданні, оскільки такі ліцензії у банку є і вони були оглянуті судом та долучені до матеріалів справи.

Отже колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що положення кредитного договору містять умови, які викладені з порушенням засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність, а аудиторський звіт незалежного аудитора щодо перевірки відповідності укладеного договору вимогам чинного законодавства та наявності усіх істотних умов кредитного договору не є тим доказом на підставі якого можна визнати даний кредитний договір недійсним.

Таким чином на час укладення кредитного договору, позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Позивач ОСОБА_1 особисто підписавши кредитний договір, засвідчила отримання зазначеної інформації про те, що погодилась з умовами кредитного договору. Отже, на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору, волевиявлення відповідача було вільним і відповідало внутрішній волі, укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняла кредит і зобов'язалась повернути його позивачу у встановлені кредитним договором розміри і строки.

За правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 11 липня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: