АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/1958/16 Головуючий І інстанції Горбунова Я.М.
Справа: № 643/8032/15-ц Доповідач Кругова С.С.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого -Кругової С.С.,

суддів: Зазулинської Т.П., Міненкової Н.О.,

секретаря Прологаєвої А.Д.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила поділити спільне майно подружжя.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року позов задоволено частково. Розділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності (по ? частці за кожним) на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ модель 21101, номер кузова ХТА 0654, реєстраційний номер НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 808 (вісімсот вісім) грн. 15 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою в якій просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким визнати спірну квартиру та автомобіль особистою приватною власністю відповідача та стягнути з ОСОБА_3 на користь відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення є незаконним, необґрунтованим та винесеним з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Судом не було досліджено і не було взято до уваги докази і обставини, що спірна квартира була сплачена за кошти зароблені відповідачем після припинення шлюбно-сімейних відносин. В порушення вимог чинного законодавства суд не зясував загальний обсяг майна подружжя.

Крім того, судом першої інстанції застосовано закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з вимог ст.60 ,69,70 СК України , що в порядку поділу майна подружжя слід визначити за кожним з них по ? частині спірного майна.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 10.11.1999 року був укладений шлюб, який розірваний на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.11.2012 р.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з позивачем.

За час шлюбу подружжям набуте майно, а саме квартира АДРЕСА_2 та автомобіль марки ВАЗ моделі 21101, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Право власності на спірне майно вбачається з рішення Московського районного суду м.Харкова від 04.07.2011 р. про визнання дійсним договору оренди житла з викупом від 01.11.2006 р. та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1, витягу з реєстру про державну реєстрації прав власності на нерухоме майно, технічного паспорту на квартиру, копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, довідки-рахунку на оплату автомобіля, квитанції про внесення оплати за рахунком, виписки по рахунку банку, довідки банку від 04.05.2011 р. про погашення боргу за кредитним договором оренди майна з викупом від 01.11.2006 р., акту приймання-передачі від 01.11.2006 р., договору про надання послуг від 01.03.2008 р. з додатками до нього та актів приймання-передачі послуг, листом ТОВ «Таміра» про можливість взаємозаліку зобовязань, договору тимчасового користування службовим приміщенням від 16.11.2005 р., довідки ТОВ «Таміра» від 14.10.2009 р. про дійсність договору, акту прийому-передачі житлового приміщення за договором тимчасового користування (а.с.13-19, 21-23, 66-76, 77, 79-99).

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Відповідно до положень ст. ст.69, 70 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу і частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може збільшити частку мана дружини, чоловіка, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Суд правильно вважав, що відсутні підстави для збільшеня частки позивача при поділі спільного сумісного майна подружжя, оскільки нею не надано суду доказів , що розмір аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини та її лікування.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що спірне майно, а саме, автомобіль та квартира слід визнати особистою власністю ОСОБА_1, так як зазначене майно набувалося за його особисті кошти, не грунтуються на доказах. Матеріали справи не містять безспірних доказів припинення шлюбних відносин сторін у конкретний місяць 2008 року. З огляду на те, що шлюб було розірвано лише у 2012 році, а права на спірне майно у сторін виникло у період шлюбу, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку по часткове задоволення позову.

Відповідно до положень ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Доводи апеляційної скарги стосовно автомобіля не є підставою для скасування рішення і визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки його було придбано 28.04.2007 р. в період перебування подружжя у шлюбі і до припинення фактично сімейно-шлюбних відносин, які як стверджують сторони припинилися у 2008 р., а тому суд правильно виходив з того, що майно придбане в інтересах сімї.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються і доведенню не підлягають. Те, що автомобіль був придбаний у кредит не позбавляє відповідача можливості звернутися до позивача з позовом про обовязок з повернення суми кредиту.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, грошові кошти, отримані одним із подружжя за кредитним договором, укладеним в інтересах сімї, слід вважати спільними коштами подружжя. Відповідно і автомобіль, придбаний за такі кошти, також є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, перебування такого майна у заставі та наявність боргових зобовязань з повернення кредиту не є перешкодою для його поділу, а обовязок з повернення суми кредиту, так само як і інші майнові права та обовязки, можуть бути поділені між подружжям.

Щодо квартири, то вона надавалася відповідачу як працівнику ТОВ «Таміра» та членам його сімї в тимчасове користування як службове приміщення для тимчасового проживання відповідно до договору від 16.11.2005 р. на строк до 16.11.2006 р.

В подальшому відповідач до закінчення попереднього договору 01.11.2006 р. уклав з ТОВ «Таміра», де продовжував працювати, перебуваючи у шлюбі з позивачем та не припиняючи фактично шлюбно-сімейні відносини, договір оренди даної квартири з правом подальшого викупу строком на 4 роки, тобто до 31.10.2010 р., фактично продовжуючи використовувати дану квартиру для проживання своєї сім'ї.

При цьому, орендна плата не сплачувалася за цим договором, але ТОВ «Таміра» погодилася здійснити взаємозалік зобовязань за цим договором та договором, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Таміра» по наданню послуг від 01.03.2008 р., які надавалися відповідачем на протязі з березня 2008 року до грудня 2009 р., і сума оплати за надані послуги перевищила визначену вартість квартири за договором оренди.

Суд правильно дійшов висновку, що під час перебування з позивачем у шлюбі та проживання однією сімєю відповідач виконував роботи, які в подальшому і були зараховані в оплату орендних платежів за квартиру, яка надавалася для проживання сімї ОСОБА_1.

Зі змісту рішення Московського райсуду м.Харкова від 4 липня 2011 року вбачається, що сам факт укладання договору оренди квартири з правом викупу і правовідносини, що виникли за цим договором між ОСОБА_1 та ТОВ «Таміра» стали підставою для визнання договору оренди дійсним, внаслідок зарахування зобовязань та через ухилення ТОВ «Таміра» від нотаріального посвідчення договору, і як наслідок визнання саме за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 Михайлівни-відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Т.П. Зазулинська

ОСОБА_5