Справа № 159/745/16-ц
Провадження № 2/159/407/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді: Лесика В.О.,

за участю секретаря - Жукової Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики від 28.12.2012 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 28.12.2012 року він надав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 позику в розмірі 7000 доларів США. На підтвердження цього вони особисто склали та підписали розписку, в якій зазначили, що беруть позику розміром 7000 доларів США терміном на 6-8 місяців з умовою сплати 5% щомісяця за користування коштами. Перших 6 місяців вони сплачували лише відсоткову ставку за користування коштами в загальній сумі 350 доларів США щомісячно. Однак потім і ОСОБА_7 і ОСОБА_8 перестали сплачувати як відсоткову ставку так і основну суму позики через тимчасове погіршення справ, обіцяли заплатити з часом. Станом на сьогодні сума позики не повернута. Восени 2015 року він дізнався, що ОСОБА_7 помер в середині 2015 року.

Відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду від 11.11.2015 року з ОСОБА_8 в його користь стягнуто її частину боргу за розпискою, тобто 3500 доларів США основного боргу та 4725 доларів США, як плати за користування коштами.

Стосовно ОСОБА_7 йому стало відомо, що в нього залишились спадкоємці діти ОСОБА_4, ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_6 Ним було надіслано вимогу про сплату боргу членам сімї покійного ОСОБА_7

З врахуванням тієї обставини, що ОСОБА_7 помер, він спочатку звернувся до ОСОБА_8 з позовом про стягнення заборгованості стосовно її частини зобовязань, а тепер, коли пройшов шестимісячний термін для прийняття спадщини, звертається до спадкоємців боржника. Розпискою передбачено сплату 5% за місяць за користування позикою. Оскільки перші 6 місяців ОСОБА_7 сплачував процентну ставку 5% від суми позики за користування коштами, стягненню підлягає процентна ставка в розмірі 5% від суми позики за решту 23 місяців (як сума 6 місяців 2013 року + 12 місяців 2014 року + 5 місяців 2015 року, тобто по місяць смерті ОСОБА_7О.), тобто 4025 доларів США. Загальна сума заборгованості ОСОБА_7 за договором позики становить 7525 доларів США.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, викладених вище.

Представник відповідачки ОСОБА_6 в судовому засіданні позову не визнав з підстав, викладених у поданому письмовому запереченні, в якому зазначив, що звернувшись до Ковельського міськрайонного суду позивач просить суд стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суму боргу за договором позики за рахунок та в межах вартості спадкового майна.

В той же час, позивач у позовній заяві в обгрунтування позовних вимог вказує, що 02.10.2015 року звертався до членів сімї покійного ОСОБА_7 з вимогою про сплату боргу, посилаючись при цьому на норми ст. ст. 1281, 1283 ЦК України. Натомість, ОСОБА_6 особисто, її малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 жодних вимог від позивача не отримували як в усній, так і в письмовій формі.

Між тим, як видно з вимоги про сплату боргу позивача від 02.10.2015 року, позивач надсилав цей документ, адресуючи його спадкоємцям ОСОБА_7 на вул. Володимирську, 184 в м. Ковелі. Однак за вказаною у вимозі адресою, ані ОСОБА_6, ані її малолітні діти та покійний чоловік ніколи не проживали, тож не дивно, що вказаний лист був повернутий поштовим відділенням за закінченням терміну зберігання.

Зважаючи на обставини викладені вище, переконаний у тому, що позивачем всупереч ст. 1281 ЦК України не предявлено вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину.

Згідно ч. 2 ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Утім, як видно з позовної заяви, позивач стверджує, що дізнався про смерть ОСОБА_7 восени 2015 року. Разом з тим, вказана позивачем обставина є неправдивою, оскільки спростовується рішенням Ковельського міськрайонного суду від 11 листопада 2015 року в справі № 159/5317/15-ц, з якого судом встановлено, що ще влітку 2015 року позивач дізнався про те, що позичальник ОСОБА_7 помер.

В той же час, в матеріалах даної справи відсутні докази належного звернення позивача до спадкоємців померлого ОСОБА_7, а саме до його дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, законним представником яких є ОСОБА_6, як їх матір, оскільки з такою вимогою позивач до ОСОБА_6 не звертався взагалі, не кажучи вже про дотримання позивачем строку встановленого ч. 2 ст. 1281 ЦК України, оскільки на час звернення до суду із позовом строк для предявлення позивачем такої вимоги вже збіг.

В своєму позові позивач стверджує ту обставину, що з часу укладення договору позики (28.12.2012 року) у спрощеній формі шляхом видачі розписки позичальниками ОСОБА_7 та ОСОБА_8, останні, нібито, сплачували відсотки передбачені у розписці протягом шести місяців, однак доказів цього суду не надає.

В той же час, у відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт сплати позичальником ОСОБА_7 відсотків обумовлених договором позики, то перебіг позовної давності для позивача розпочався з 01.02.2013 року. Відтак, позивач звернувшись до суду із даним позовом 15.02.2016 року, тим самим пропустив строк для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Між тим, 24 лютого 2016 року ухвалою Апеляційного суду Волинської області у справі № 159/6038/15-ц, провадження № 22-ц/773/395/16 за позовом ОСОБА_9 до малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах яких виступає ОСОБА_6, з участю органу опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_8, про накладення стягнення на спадкове майно спадкоємців, за апеляційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в інтересах відповідачів (малолітніх) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року було відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_6, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказаним рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року було повністю задоволено позов ОСОБА_9 до малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах яких виступає ОСОБА_6, з участю органу опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_8, про накладення стягнення на спадкове майно спадкоємців.

В той же час, в ухвалі Апеляційного суду Волинської області від 24 лютого 2016 року, судом було встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

«З матеріалів справи вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_7 в силу ч. 4 ст. 1268 та ст. 1273 ЦК України прийняли його малолітні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_5, а мати спадкодавця ОСОБА_10 та дружина ОСОБА_6 у межах шестимісячного строку після відкриття спадщини подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини (а. с. 24-27)» (абз. 7 стор. 3 ухвали апеляційного суду).

«Судом встановлено, що за життя ОСОБА_7 належала земельна ділянка, площею 0,0523 га, кадастровий номер :14:002:0021, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що на вулиці Володимирській, 114, у місті Ковелі Волинської області; іншого рухомого та нерухомого майна на час смерті він не мав» (абз. 10 стор. 3 ухвали апеляційного суду).

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (ч. 2 ст. 1282 ЦК України).

За змістом зазначених норм матеріального права у разі відмови спадкоємців від обовязкового одноразового платежу на погашення боргу спадкодавця, кредитор не позбавлений можливості предявити вимогу до них про стягнення цієї суми з урахуванням вартості прийнятого у спадщину майна.

У той же час, у матеріалах даної справи відсутні докази того, що позивач звертався безпосередньо до ОСОБА_6 та її малолітніх дітей з вимогою про сплату боргу спадкодавця ОСОБА_7 Разом з тим, як встановлено судом під час розгляду справи № 159/6038/15-ц, за життя ОСОБА_7 належала лише земельна ділянка, розташована по вул. Володимирській, 114 в м. Ковелі, стягнення на яку вже накладено згідно рішення Ковельського міськрайонного суду від 21 січня 2016 року (набрало законної сили 24.02.2016 року). Іншого майна спадкодавець ОСОБА_7 за життя не мав, а отже позов Позивача про стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Позивача заборгованості за договором позики у розмірі 196778, 75 грн. є безпідставним та не може бути задоволений судом.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У визначені строки повернення позики ОСОБА_7 кошти не повернув. Наявність у позивача оригіналу розписки (знаходиться в матеріалах справи № 159/6038/15-ц) свідчить про не виконання боржником зобовязань з повернення боргу. Відсутні у матеріалах справи і докази про повернення коштів.

Матеріалами справи встановлено також, що 17 червня 2015 року ОСОБА_7 помер. У матеріалах спадкової справи, заведеної Ковельською державною нотаріальною конторою на його імя мати спадкодавця ОСОБА_10 та дружина ОСОБА_6 у межах шестимісячного строку після відкриття спадщини подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини.

Виходячи зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 1223, ст. 1261 ЦК України право на спадкування за законом мають особи у разі відсутності заповіту у першу чергу діти спадкодавця, батьки та другий із подружжя. Малолітні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є дітьми відповідачки ОСОБА_6 Зазначені обставини не оспорюються сторонами.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

В силу ч. 4 ст. 1268 та ст. 1273 ЦК України, малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли спадщину після смерті батька. Їхня мати, тобто ОСОБА_6, від спадщини в інтересах дітей не відмовилась у встановленому Законом порядку.

Доказів про наявність у спадкодавця, крім названих малолітніх дітей, інших спадкоємців, які би прийняли спадщину матеріали справи не містять.

Зі смертю боржника зобовязання щодо повернення позики включаються до складу спадщини і застосуванню підлягають норми ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, щодо порядку звернення кредитора до спадкоємців боржника та обовязку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Виходячи з наведеного, при вирішенні спору про стягнення з спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов'язані із з'ясуванням маси та вартості отриманого останніми майна.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 21.01.2016 року та Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області від 24.02.2016 року встановлено, що за життя спадкодавця, тобто ОСОБА_7, йому належала земельна ділянка площею 0,0523 га, кадастровий номер :14:002:0021 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в м. Ковелі по вул. Володимирській, 114, на яку свідоцтво про право на спадщину не оформлено і на цю земельну ділянку, ринковою вартістю, згідно зі звітом про експертну грошову оцінку станом на 22.12.2015 року, 273079,00 грн. накладено стягнення у рахунок погашення заборгованості боржника, тобто спадкодавця, в рівних частинах на спадкове майно його спадкоємців, малолітніх ОСОБА_4Є та ОСОБА_5 в користь ОСОБА_9 (сума боргу 1060380 грн.).

Тобто стягнення на вказане нерухоме майно накладено в повному обсязі, так як вартість спадкового майна є значно меншою ніж борг спадкодавця.

Матеріалами даної справи також встановлено, що на ОСОБА_7 зареєстровано автомобіль «Фольскваген - Пасат», 1993 р.в., д.р.н. АС 1630 АІ та автомобіль «ВАЗ-21063», 1985 р.в., д.р.н. 67033 ВО.

Із пояснень представника відповідача встановлено, що зазначені транспортні засоби спадкодавцем відчужені ним за життя років 8-10 тому за генеральною довіреністю. Зазначені обставини не спростовані. Наявність іншого майна, яке би належало спадкодавцеві на праві власності не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 1281 ЦК України передбачено право кредитора спадкодавця протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Разом з тим, якщо кредитор спадкодавця не предявив вимоги до спадкоємців у вказаний строк, він позбавляється права вимоги.

Судом з достовірністю встановлено, що малолітні спадкоємці разом з їх матірю, тобто відповідачкою по справі, ОСОБА_6, проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, вказана адреса змінена рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 10.03.2016 року з адреси м. Ковель, вул. Володимирська, 114-А, що підтверджено дослідженим в судовому засіданні відповідним документом.

В претензії про обовязки спадкодавця надіслані в Ковельську державну нотаріальну контору та вимозі про сплату боргу адресованих спадкоємцям ОСОБА_7 зазначена адреса м. Ковель, вул. Володимирська, 184, тому суд вважає, що позивачем фактично не предявлено вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину в розумінні положень ст. 1281 ЦК України. Дана обставина не спростовано позивачем та його представником.

Крім того, судовим рішенням Ковельського міськрайонного суду від 11.11.2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, тобто позивача, до ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики встановлено, що ОСОБА_3 було відомо про смерть спадкодавця ще влітку 2015 року, тобто позивачем також не дотримано встановлених ч. 2 ст. 1281 ЦК України строків предявлення вимоги, що є додатковою підставою для відмови в позові.

Разом з тим, враховуючи, що відповідно до ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Задовольняючи вимоги представника відповідача про стягнення на користь відповідачки понесених нею витрат на правову допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст. 8, ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 року № 13-рп2000, Рішення від 30.09.2009 року № 23-рп/2009, Рішення від 11.07.2013 року № 6-рп 2013).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яку таку допомогу надає, має бути адвокатом. При цьому, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка її надає. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4991-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначений вказаним Законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій, копіювання документів, витребування документів і т.п.).

При цьому зазначені витрати мають бути документально підтверджені з поданням відповідного розрахунку.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Понесені відповідачкою витрати на правову допомогу документально підтверджені і зокрема: розрахунком, актом надання послуг, квитанцією ПАТ «Приватбанк» про сплату відповідачкою її представнику коштів в сумі 4000 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-218 ЦПК України, ст.ст. 16, 20, 526, 1046, 1216, 1218, 1220, 1223, 1261, 1268, 1273, 1281, 1282 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 196778,75 грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:ОСОБА_11