Ухвала

іменем україни

06 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгоров Андрій Володимирович, Служба у справах дітей Голосіївської районної м. Києва державної адміністрації, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу, визнання права власності, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, видане 30 травня 2009 року Другою Київською державної нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в частині продажу ѕ частини квартири, укладений 26 квітня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровим А.В.; визнати за ним право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на його, ОСОБА_4, ім'я складено два заповіти: від 02 листопада 2004 року та від 15 грудня 2004 року, згідно з якими належні ОСОБА_9 ѕ частин квартири АДРЕСА_1 останній заповів ОСОБА_4 Власником іншої ј частини вказаної квартири є ОСОБА_5 на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2004 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2012 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2008 року, за позовом ОСОБА_5, визнано недійсним заповіт, складений 15 грудня 2004 року ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4 Крім того, додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 липня 2008 року, визнано недійсним заповіт, складений 02 листопада 2004 року ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4

Ухвалою Верховного Суду України від 11 травня 2011 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2007 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2008 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2007 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 липня 2008 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 грудня 2011 року визнано недійсними заповіти, складені ОСОБА_9 02 листопада 2004 року та 15 грудня 2004 року на ім'я ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсними заповітів, складених ОСОБА_9 02 листопада 2004 року та 15 грудня 2004 року на ім'я ОСОБА_4

У зв'язку із наведеним ОСОБА_4 зазначав, що є спадкоємцем ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за заповітами від 02 листопада 2004 року та 15 грудня 2004 року після смерті ОСОБА_9 Звернувшись до Другої київської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, 12 лютого 2014 року дізнався про те, що 30 травня 2009 року на ім'я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9

Згодом ОСОБА_4 стало відомо про відчуження ОСОБА_5 26 квітня 2011 року вказаної вище квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу.

ОСОБА_4 зазначав, що ОСОБА_5 не мав права на спадкування ѕ частини квартири АДРЕСА_1, тому не мав права і на відчуження спірної квартири, у зв'язку із чим на підставі ст. ст. 1301, 215 ЦК України просив визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, видане 30 травня 2009 року Другою Київською державної нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5, та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в частині продажу ѕ частини квартири, укладений 26 квітня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, визнати за ним право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2016 року зазначене судове рішення в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право власності та визнанні права власності скасовано, ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57,8 кв. м, видане Другою Київською нотаріальною конторою 30 травня 2009 року на ім'я ОСОБА_5, за реєстровим № 4-9092.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57,8 кв. м, в порядку спадкування за заповітом.

У решті рішення залишено без змін.

У поданих касаційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_5 просять рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи у вимозі про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину ѕ частини спірної квартири, виданого на ім'я ОСОБА_5, та у визнанні права власності в порядку спадкування за ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що на момент видачі оспорюваного свідоцтва на ім'я ОСОБА_5, тобто станом на 13 травня 2009 року, заповіти, складені від імені ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4: від 02 листопада 2004 року та від 15 грудня 2004 року, відповідно до яких ОСОБА_9 заповів ОСОБА_4 належні йому ѕ частини квартири АДРЕСА_1, були визнані судом недійсними, рішення станом на 13 травня 2009 року набрали законної сили та не були скасовані, у зв'язку із чим станом на час видачі державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 на спірну квартиру, не існувало обставин, які б унеможливлювали видачу оспорюваного свідоцтва.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині та задовольняючи позов у цій частині, зазначав, що суд першої інстанції не врахував, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2012 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 грудня 2011 року скасовано, ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсними заповітів від 02 листопада 2004 року та від 15 грудня 2004 року відмовлено.

Таким чином, на даний час заповіти, складені від імені ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4, є чинними, рішення щодо відмови у їх скасування остаточні та набрали законної сили, заява ОСОБА_4 до нотаріальної контори подана у строк, однак на ім'я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину на ѕ частини спірної квартири, у зв'язку з чим останнє підлягає скасуванню, оскільки правова підстава, на підставі якої було видано спірне свідоцтво, відпала.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як нові власники квартири, на момент придбання останньої, тобто станом на 26 квітня 2011 року, об'єктивно не знали та не могли знати про те, що існують перешкоди правового характеру щодо придбаної ними за відплатним договором спірної квартири, про що зазначено в п. п. 7, 9 договору купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2011 року, тобто в силу ч. 1 ст. 388 ЦК України останні є добросовісними набувачами, у зв'язку з чим позивач неправильно обрав спосіб захисту свого порушеного права відповідно до ст. 16 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Ю.Г.Іваненко

В.І.Мартинюк