Справа № 495/4389/15-ц
З а о ч н е р і ш е н н я
01 червня 2016 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого одноособово судді: Боярського О.О.
при секретарі судового засідання: Рачицькій І.А.
за участю прокурора - Попазогло В.С.
представника Б-Дністровського КЕЧ району - Турченко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Одеської області в інтересах держави в особі Білгород-Дністровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення з самоправно зайнятого жилого приміщення,
Заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Одеської області в інтересах держави в особі Білгород-Дністровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_3 з самоправно зайнятого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причина неявки суду не відома.
Відповідач ОСОБА_3 також, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. В матеріалах справи наявні письмові заперечення ОСОБА_3 згідно яких він просить в задоволенні позовних вимог прокурора відмовити в повному обсязі у зв`язку із тим, що він законно, з дозволу наймачів житла вселився у спірну квартиру, належним чином користується нею та сплачує всі необхідні послуги (а.с. 124-126).
Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача, просив їх задовольнити.
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Згідно акту приймання передачі військового містечка № НОМЕР_1 , затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради №907-ІV від 29.09.2005 року, до складу якого входить будинок АДРЕСА_2 , було передано із сфери управління Міністерства Оборони України до Білгород-Дністровської міської ради разом із технічною документацією індивідуальною карткою обліку та технічним паспортом на будівлю.
Таким чином, на даний час житловий будинок по АДРЕСА_2 знаходиться у комунальній власності Білгород-Дністровської МР, яка здійснює державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, здійснює управління житловим фондом місцевої ради, приймає рішення про надання жилих приміщень, видає ордера на жилі приміщення та ін. повноваження.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідно до протоколу засідання житлової комісії Білгород-Дністровського гарнізону № 4 від 01.02.1993 року, службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було розподілено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
20.05.1993 року ОСОБА_1 виданий ордер за № 5022 на склад сім`ї 2 особи (він, ОСОБА_2 - донька) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із довідкою КП «Б-Дністровське БТІ» від 08.06.2015 року № 719, станом на 31.12.2012 рік державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 » не проводилася.
Відповідно до адресної довідки, за обліками адресного бюро Б-Дністровського РВ ГУДМС України, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із ч.1 ст.118 Житлового кодексу Української РСР, службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Відповідно до абз.4 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України.
Позивач, як на підставу для задоволення його позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою, посилається на не проживання останніх у спірній квартирі з 1994 року. Підстав, встановлених ст. 71 Житлового кодексу Української РСР для збереження за відповідачами житлового приміщення при їх тимчасовій відсутності немає, а тому у відповідності до ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу Української РСР ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на думку позивача є такими, що втратили право на користування квартирою.
Відповідно до ч.2 ст.107 Житлового кодексу Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Згідно із абз.1-3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.
На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Відповідно до п.3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16.04.1988 року № 477 «Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи», громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст.107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання.
Згідно із ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У відповідності до ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однак, всупереч вказаним нормам цивільно процесуального законодавства позивач не надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження доводів щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі з 1994 року.
Посилання позивача на акт комісії від 17.11.2014 року в складі мешканців буд. АДРЕСА_2 , як на доказ не проживання відповідачів ОСОБА_2 та його доньки у спірному приміщенні суд не бере до уваги, оскільки відомості викладені в копії акту, наданому до суду (а.с. 13) не підтверджують вказаної інформації. Наданий суду акт є нечитабельним, із акту вбачається, що метою його складання є доручення апеляційного суду на вручення відповідачам судових повісток. Із акту неможливо встановити в чому саме полягали пояснення членів комісії, ким саме він був складений та хто входив до складу комісії.
Також як на доказ не проживання у спірній квартирі ОСОБА_2 та його доньки, позивач посилається на письмові пояснення ОСОБА_4 (який працював на посаді начальника домоволодіння АДРЕСА_4 ) (а.с. 20), в яких останній пояснив, що приблизно з 2005 року ОСОБА_2 не проживав у квартирі АДРЕСА_3 . Вказану квартиру самовільно зайняв ОСОБА_3 . Однак, суд критично ставиться до вказаних пояснень з огляду на наступне.
Так, в провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області знаходилася цивільна справа №1505/207/2012-ц за позовом заступника військового прокурора Болградського гарнізону Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства Оборони України, Білгород -Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача КП ЖЕО №1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення із самоправно зайнятого житлового приміщення.
Предмет спору у вказаних справах однаковий, позовні вимоги заявлені до тих же осіб.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2014 року по справі №1505/207/2012-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.01.2015 року в задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено.
У вказаному рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2014 року також відображені пояснення ОСОБА_4 , а саме:
- я, ОСОБА_5 , засвідчую той факт, що ОСОБА_3 заселився в квартиру АДРЕСА_3 з дозволу командування в/ч НОМЕР_2 . Від раніше даних показань відмовляюсь. На момент заселення ОСОБА_3 я займав посаду інженера домоуправління.
З огляду на викладене, суд вважає пояснення ОСОБА_4 від 30.12.2011 року (а.с. 20) суперечливими та сумнівними, у зв`язку із чим не приймає їх до уваги.
Таким чином, у суду відсутні будь-які правові підстави, підтверджені належними і допустимими доказами, для визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 .
В своїй позовній заяві прокурор також просить виселити ОСОБА_3 із спірної квартири з посиланням на ч. 3 ст.116 ЖК України, а саме осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Суд, вважає вказані вимоги безпідставними та необґрунтованими.
Так, як вже було встановлено вище, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є наймачами квартири АДРЕСА_3 на підставі ордеру.
У відповідності до ст. 65 ЖУ Української РСР наймач має право на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення.
Будь-яких вимог з приводу самовільного зайняття квартири ОСОБА_3 , наймачами якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , останніми заявлено не було, що свідчить про їх згоду на проживання ОСОБА_3 у спірному приміщенні.
Крім того, в матеріалах справи наявні докази укладення ОСОБА_6 договорів про надання комунальних послуг з відповідними організаціями м. Білгород-Дністровського, ОСОБА_6 належним чином сплачує комунальні платежі, що також свідчить про належне проживання останнього у спірній квартирі з дозволу на те наймача.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Позивачем не зазначено чим саме проживання відповідача ОСОБА_3 у квартирі, наймачем якої є відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_2 порушує права та інтереси держави в особі Білгород-Дністровської міської ради.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог прокурора, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Одеської області в інтересах держави в особі Білгород-Дністровської міської ради до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення з самоправно зайнятого жилого приміщення слід відмовити.
Керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст. 71, 72, 107, 116 Житлового кодексу Української РСР, п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 169, 208, 209, 212-215, 218,224-226 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В :
В позові Заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Одеської області в інтересах держави в особі Білгород-Дністровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення з самоправно зайнятого жилого приміщення - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя