Номер провадження: 22-ц/785/3277/16
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6, його представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 - ОСОБА_8, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_9, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4, до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_6, приватним нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, про визнання договору іпотеки недійсним та скасування виконавчого напису,

в с т а н о в и л а:

29 листопада 2012 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4, звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 жовтня 2006 р. у м. Одесі вона, разом з своїм чоловіком ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, для забезпечення належного виконання іншою особою - позичальником зобов'язань по кредитному договору №030/10.06/88-191 КЛ, уклали з акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (з 2007 року його правонаступником виступило Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк»), нотаріально засвідчений договір іпотеки за реєстровим № 15407, за яким передали цьому банку, як іпотекодержателі, у заставу свою квартиру №1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. У жовтні 2010 р. ця квартира була виставлена на торги Одеською філією ТОВ «Торговий дім Укрспецреалізація», про що її було повідомлено. Після чого її квартира була продана. Після продажу квартири вона звернулася до суду з позовом про визнання торгів недійсними, так як було порушено законодавство при здійснені торгів та продажу квартири. Від фахівця в області права їй стало відомо, що договір іпотеки від 20 жовтня 2006 році не відповідає вимогам закону. Вона ніяких документів самостійно не збирала для укладення договору іпотеки, підписувала договір іпотеки лише після ознайомлення з умовами цього договору її чоловіком ОСОБА_11, який, прочитавши договір іпотеки, сказав їй, що все у договорі вказано правильно і вона може його підписати. На момент укладення договору іпотеки разом з нею та її чоловіком в зазначеній квартирі мешкала їх малолітня дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій, на момент укладення цього договору було чотири роки. З матеріалів іншої цивільної справи вона дізналася, що Банк має довідку (виписку з домової книги) від 09.10.2006 р., в якій її дочка ОСОБА_12 не значиться прописаною. Однак зазначена довідка не мала бути доказом не проживання її дочки у заставній квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, у її паспорті мається запис про наявність у неї дочки, яка у 2006 р. була малолітньою. Таким чином, укладення договору іпотеки квартири, в який проживає дитина, впливає на її майнові права (право користуватись житлом), а тому потребує обов'язкової згоди органу опіки та піклування. Згода органу опіки та піклування на укладання договору іпотеки не надавалась, що є підставою для визнання оспорюваного договору іпотеки недійсним.

Посилаючись на ці обставини, позивачка ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, просила суд визнати договір іпотеки від 20.10.2006 року за реєстровим №15407, укладений між нею та Банком недійсним; скасувати виконавчий напис на цьому договорі іпотеки, вчинений приватним нотаріусом Іллічовою Наталією Артемівною 26 березня 2009 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2015 року до участі у справі у якості правонаступника відповідача АТ «Сведбанк» було залучено Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (т.1, а.с. 240) .

Представник відповідача, ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи є письмові пояснення, у яких Банк проти позову заперечував з наступних підстав, а саме, 20 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого виступав АТ «Сведбанк» (приватне) та ОСОБА_13 укладено кредитний договір №030/10.06/88-191 КЛ, за яким позичальник отримав кредитні кошти. 04 червня 2007 року була укладена додаткова угода до кредитного договору, за якою розмір кредитних коштів збільшено. Одночасно в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3, ОСОБА_11 був укладений договір іпотеки, за яким майнові поручителі передали в заставу Банку належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, договір посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за №15407, накладено заборону №576 відчуження зазначеного майна до припинення договору іпотеки. 04 червня 2007 року було укладено додаткова угода до договору іпотеки, зареєстрована в реєстрі за №9049. У пункті 3.1. договору іпотеки іпотекодавці засвідчили, що на предмет іпотеки у третіх осіб прав немає, а також, що вказаний правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей. Іпотекодавці засвідчили, що за адресою місцезнаходження нерухомого майна не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинні утримувати іпотекодавці, а також, відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування нерухомим майном. Згідно довідки (випискою з домової книги про склад сім'ї та прописки) від 09 жовтня 2006 року, наданої для укладання договору іпотеки, в даній квартирі була зареєстрована лише позивачка ОСОБА_3 У зв'язку з тим, що позичальником ОСОБА_13 не виконувались умови кредитного договору, Банк звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А. з заявою про вчинення виконавчого напису на договір іпотеки від 20 жовтня 2006 року. 26 березня 2009 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, реєстровий номер 3758, на договір іпотеки від 20 жовтня 2006 року та запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Про проведення прилюдних торгів іпотекодавці були сповіщені. Прилюдні торги проведені з дотриманням закону. При укладенні договору іпотеки отримання згоди органу опіки та піклування вимагається саме від батьків, а не від Банку. Переможець торгів є добросовісним набувачем майна, яке в встановленому законом порядку було реалізовано на публічних торгах, тому підстав для задоволення позову немає. (т.2, а.с. 50-53).

Третя особа приватний нотаріус Іллічова Н.А. в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи сповіщена належним чином.

Під час розгляду справи до участі справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, був залучений ОСОБА_6

Третя особа ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7, проти позову заперечували й пояснили про те, що ОСОБА_6 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 28 грудня 2010 року (зареєстрованого в реєстрі за №3044), яка придбана з прилюдних торгів, які відбулись 10 грудня 2010 року, просили в задоволенні позову відмовити, врахувавши строки позовної давності щодо звернення з зазначеним позовом до суду, а також те, що на час звернення з позовом до суду договір іпотеки був припинений виконанням.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (т.2, а.с. 70-74).

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_3, що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_14, - ОСОБА_8, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, судом не враховано, що малолітня дитина позивачки - ОСОБА_4, була зареєстрована в спірній квартирі з моменту народження, тому перед укладанням договору іпотеки Банк був зобов'язаний встановити місце проживання дитини та отримати згоду органу опіки та піклування. Відсутність цієї згоди та порушення майнових прав дитини є підставою для визнання оспорюваного договору іпотеки недійсним та скасування виконавчого напису (т.2, а.с.79-83).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_3, що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_14, - ОСОБА_8, пояснення на апеляцію позивачки ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6, його представника ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, дослідивши матеріали цивільної справи № 1519/2-5133/2011 за позовом ОСОБА_9 до підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Укрспецреалізація, треті особи, ОСОБА_6, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланської Анатолій Вікторович, ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_16, правонаступник ОСОБА_11, про скасування прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, та копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору іпотеки від 20 жовтня 2006 року, які витребувані апеляційним судом, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотеко держателем, іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням.

Згідно із ч. 5 ст. 3 вказаного Закону Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною 1 ст. 17 вказаного Закону передбачено, що Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 589, ст. 590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_3 та її чоловіку ОСОБА_11 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2) на праві спільної часткової власності належала двокімнатна квартира №1, житловою площею26,30 кв.м., загальною площею 39,7 кв.м., що знаходиться в м. Одесі, вул. Гайдара, 20, на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2001 року, посвідченого нотаріально, зареєстрованого в реєстрі за №8-685, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 23 березня 2001 року.

20 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого виступав АТ «Сведбанк Інвест» (приватне) та ОСОБА_13 укладено кредитний договір №030/10.06/88-191 КЛ, за яким позичальник отримав кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 45000 дол. США. 04 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_13 була укладена додаткова угода до кредитного договору, за якою були змінені умови договору, а саме, Банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 45000 дол. США з 20 жовтня 2006 року та 55000 дол. США на строк з 04 червня 2006 року до 19 жовтня 2016 року (т.1, а.с. 136).

Одночасно в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3, ОСОБА_11 був укладений договір іпотеки, за яким майнові поручителі передали в заставу Банку належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, договір посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за №15407, а також накладено заборону №576 відчуження зазначеного майна до припинення договору іпотеки (т.1, а.с. 134-135). 04 червня 2007 року між Банком та іпотекодавцями було укладено додаткова угода до договору іпотеки, зареєстрована в реєстрі за №9049 у зв'язку з укладанням додаткової угоди до кредитного договору з позичальником (т.1, а.с. 136).

У зв'язку з тим, що позичальником ОСОБА_13 не виконувались умови кредитного договору, Банк звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А. з заявою про вчинення виконавчого напису на договір іпотеки від 20 жовтня 2006 року. 26 березня 2009 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, реєстровий номер 3758, на договір іпотеки від 20 жовтня 2006 року та запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1. Про проведення прилюдних торгів іпотекодавці були сповіщені.

Згідно ч. 1ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 Сімейного Кодексу України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, зокрема: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири, відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно до ч. 6 ст.203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання цієї вимоги на момент вчинення правочину є підставою для визнання його недійсним, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 224 ЦК України, угода укладена без дозволу органів опіки та піклування є нікчемною.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового Кодексу Української РСР, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Таким чином, дитина, що проживає в будинку, має щодо нього певне майнове право - право користуватися житловим будинком.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків.

Отже, за змістом зазначеної норми матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання.

Судом першої інстанції вставлено, що позивачка ОСОБА_3 та ОСОБА_11 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 9).

Зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивачки ОСОБА_3 є спірна квартира з 25 квітня 2001 року (т.1, а.с. 8).

Зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання чоловіка позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_11, була квартира АДРЕСА_2, частина якої йому належала на праві власності в порядку приватизації з батьками. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер (т.1, а.с. 44), після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частки у цій квартирі, спадщину прийняв батько померлого - ОСОБА_16, що вбачається з копії спадкової справи до майна померлого.

З копій матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору іпотеки від 20 жовтня 2010 року вбачається, що згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та прописки) від 09 жовтня 2006 року, наданої ОСОБА_3, на час укладання договору іпотеки в спірній квартирі була зареєстрована лише ОСОБА_3 (т.2, а.с. 55).

Згідно з остаточною довідкою про склад сім'ї №351 від 20 березня 2014 року, наданої КП ЖКС «Черьомушки» малолітня дитина ОСОБА_4 була вписана в картку матері ОСОБА_3 у спірну квартиру з дня народження згідно п. 2 ст. 62 наказу МВС України №66 від 03 лютого 1992 року, виписана за заявою матері 01 грудня 2010 року, зареєстрована знову з матір'ю 07 листопада 2012 року (т.1, а.с. 68) на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2012 року по справі №2-8393/11 за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 (т.2, а.с. 17).

Спеціальні умови передачі нерухомого майна в іпотеку передбачені ст. 6 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до якої у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном у власника необхідною умовою передачі цього майна в іпотеку є також згода уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування (в даному випадку органу опіки та піклування).

У пункті 3.1. договору іпотеки іпотекодавці засвідчили, що на предмет іпотеки у третіх осіб прав немає, а також, що вказаний правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей (т.1, а.с. 134).

Іпотекодавці засвідчили, що за адресою місцезнаходження нерухомого майна не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинні утримувати іпотекодавці, а також, відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування нерухомим майном (п.3.1.1 договору іпотеки) - т.1, а.с. 134 зв.

Згідно із ч. 1 ст. 12 ЦК України особа, здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. При здійсненні своїх цивільних прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Таким чином, позивачка ОСОБА_3 власноруч підписавши договір іпотеки, підтвердила те, що укладанням цього договору не порушенні права дітей, зокрема, права її дочки ОСОБА_12.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при укладенні 20 жовтня 2006 року між Банком та позивачкою ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_11 договору іпотеки, на підстави якого останні передали в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1, іпотекодавці в порушення п. 3.1 цього договору не заявили Банку про те, що в цій квартирі проживає їх малолітня дочка ОСОБА_4 Отримання ж дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки згідно із ст. 177 СК України входить до обов'язку батьків неповнолітніх дітей, а не Банку. Тому оспорюваний договір іпотеки укладений згідно діючого законодавства й не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України та ст. 177 СК України. Внаслідок не підлягає скасуванню й виконавчий напис приватного нотаріуса від 26 березня 2009 року.

Доводи представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_8, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки суд не врахував, що на момент укладення договору іпотеки малолітня дитини проживала у спірній квартирі, тому перед укладання договору іпотеки Банк зобов'язаний був встановити місце проживання дитини позивачки та отримати згоду органу опіки та піклування, не приймаються до уваги за таких підстав.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилались як на підставу своїх вимог, а саме те, що при укладанні договору іпотеки вона діяла добросовісно, відповідно до умов договору іпотеки, передбачених п.п. 3.1., 3.1.1 цього договору, та те, що укладанням договору порушені права дитини щодо користування спірною квартирою.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні статті 29 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» Верховний Суд України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15, дійшов до такого правового висновку, а саме, «за змістом частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ? з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

У правовому висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року №6-384цс15, зазначено, що, «відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування».

Аналізуючи положення статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів.

Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №6-392цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні статті 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, дійшов до висновку про те, що «норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини».

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-396цс15, у постанові від 16 вересня 2016 року у справі №6-392цс15, у постанові від 30 вересня 2015 року у справі №384цс15, у постанові від 20 січня 2016 року у справі №2940цс15, у постанові від 10 лютого 2016 року №6-3005цс15, у постанові від 10 лютого 2016 року у справі №6-1793цс15, у постанові від 16 березня 2016 року у справі №6-2918цс15, які у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суддів України.

За таких обставин, вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Докази наявності у ОСОБА_14 права власності на спірну квартиру відсутні. Вона набула права користування житлом, зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладання договору іпотеки хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права ОСОБА_14 на користування цим житлом.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення умов кредитного договору та в зв'язку з цим звернення банком стягнення на передану в іпотеку квартиру - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсним іпотечного договору, примарного права ОСОБА_14 на збереження саме цієї квартири як місця її проживання.

Судом першої інстанції встановлено, що при укладенні іпотечного договору мало місце неправдиве повідомлення батьками неповнолітньої про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, що підтверджується копією нотаріальної справи до укладеного договору іпотеки, що свідчить про те, що батьки, зокрема, позивачка ОСОБА_3 та батько дитини ОСОБА_11 зловживали своїм правом законного представника дитини, тому у даному випадку сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, не може служити підставою для задоволення позову.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_3, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, в судовому засіданні не доведено, що Банк порушив права дитини щодо користування житлом, оскільки отримання згоди органу опіки та піклування на передачу в іпотеку житла є обов'язком батьків, а не Банку, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України це право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 - ОСОБА_8, відхилити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік