АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 червня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.

ШаховоїО.В.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 7 серпня 2015 року,

у с т а н о в и в :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 7 серпня 2015 року позов задоволено: стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики від 1 серпня 2014 року у розмірі 333 787,55 грн.; судовий збір по 1669,95 грн. з кожного.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове з урахуванням часткового погашення ОСОБА_3 своєї заборгованості перед ОСОБА_2 у розмірі 1000,00 грн.

Представник відповідача, зокрема, посилається на ті обставини, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи та судом не взято до уваги докази часткового погашення заборгованості в розмірі 1000,00 грн. на виконання умов договору позики.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його відрядженням та перебуванням ОСОБА_3 на лікарняному, однак повідомлені ним причини неявки неповажні, крім того, довіреність уповноважує вісім представників, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 1 серпня 2014 року між позивачем та відповідачами було укладено договір позики та поруки, відповідно до умов якого відповідач _____________________________________________________

Справа № 759/5576/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/4774/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

ОСОБА_3 отримала від позивача грошові кошти в борг в розмірі 172500,00 грн., а відповідач ОСОБА_4 поручився за належне виконання умов договору позичальником (а. с. 5-6).

На підтвердження отримання грошових коштів, відповідачем ОСОБА_3, 1 серпня 2014 року написано розписку про передання їй позикодавцем визначеної в договорі грошової суми (а. с. 7).

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до п. 12 умов договору, відповідач ОСОБА_4 поручився за належне виконання позичальником умов договору.

Позичальник зобов'язався повернути отримані кошти у розмірі та у строк передбачений даним договором.

У встановлений термін відповідач ОСОБА_3 кошти не повернула.

Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою про повернення боргу за договором позики, однак кошти відповідачами не було повернуто.

Укладеним договором позики у п. 5 встановлено, що у випадку неповернення та/або несвоєчасного повернення позики або її частини, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві пеню у розмірі 2 % від несплаченої суми за кожен день прострочення, а також штраф у розмірі 10 % від суми позики за кожен випадок неповернення та/або несвоєчасного повернення позики або її частини, передбачених договором.

Відповідно до розрахунку: сума позики становить 172 500,00 грн., сума пені у розмірі 2 % становить 153740,64 грн., сума штрафу у розмірі 10 % становить 7546,91 грн., загальна сума заборгованості позичальника перед позивачем складає 333 787,55 грн.

Задовольняючи позов та стягуючи солідарно з відповідачів суму заборгованості, суд виходив з того, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачами своїх обов'язків за договором позики та поруки, що укладений сторонами 1 серпня 2014 року.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Положеннями ст. ст. 526, 527 ЦК України закріплений обов'язковий характер зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно з розрахунком заборгованості, відповідач ОСОБА_3 порушив умови договору позики та поруки і має заборгованість, яка становить 333 787,55 грн., з яких: 172 500,00 грн. - сума позики, 153740,64 грн. - пеня у розмірі 2 %, 7546,91 грн. -сума штрафу у розмірі 10 %.

Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У відповідності до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У відповідності до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 порушили умови договору позики та поруки, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з останніх на користь позивача.

Доводи особи, яка подала скаргу, з приводу неповідомлення ОСОБА_3 належним чином про час, дату та місце розгляду справи в суді першої інстанції є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що у встановленому процесуальним законом порядку відповідач ОСОБА_3 повідомлялася про судові засідання за зареєстрованим місцем проживання.

Подібним доводам ОСОБА_3 була надана оцінка під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення, та, як вбачається з ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року, їх було визнано необґрунтованими.

Доводи представника ОСОБА_3 з приводу того, що судом не взято до уваги докази часткового погашення заборгованості в розмірі 1000,00 грн. на виконання умов договору позики, а саме перерахування 11 грудня 2014 року на картку ОСОБА_3 1000,00 грн. (копія квитанції BASS - а. с. 81), є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, зокрема, умовами договору позики та поруки від 1 серпня 2014 року.

Так, відповідно до п. 6 договору, повернення боргу має бути здійснено в місті Києві готівкою особисто позикодавцеві (уповноваженій особі), а в разі їх відсутності - на депозит нотаріуса.

Згідно п. 8 договору, факт повернення суми позики та/або щомісячних платежів, передбачених п. 3 даного договору, підтверджується заявою, власноручно написаною позикодавцем (або належним чином уповноваженою особою), в момент отримання коштів, або квитанцією (платіжним документом) про внесення на депозит нотаріуса грошових коштів згідно з даним договором.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачем не надано доказів, що представлена копія квитанції BASS від 11 грудня 2014 року про сплату 1000,00 грн. є погашенням заборгованості за договором позики та поруки від 1 серпня 2014 року.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності ухвалення нового рішення, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених статтею 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 7 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова