Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2016 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Костів Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління №27» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1, що є предметом позову.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що з 2002 році позивач проживає у кімнаті АДРЕСА_1, це житлове приміщення надано позивачу на підставі її особистої заяви від 01.12.2002 року, адресованої ВАТ «Київське ШБУ-27», коли будинок мав статус гуртожитку. Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25.05.2005 року за №859, будинок АДРЕСА_1 визнано житловим будинком з загальними квартирами. 21 вересня 2012 року позивач разом з малолітнім сином ОСОБА_4, були зареєстровані у вищезазначеній квартирі, на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2012 року у справі №2а-6817/12/2670 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 до Відділу громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в місті Києві, треті особи: Відкрите акціонерне товариство «Київське ШБУ-27», Опікунська рада Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про зобов'язання вчинити певні дії. У лютому 2014 року позивач звернулась до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації з вимогою надати ордер на житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_1, однак отримала письмову відмову у видачі ордеру з посиланням на те, що у вказаному житловому приміщенні з 05 листопада 2007 року зареєстрована громадянка ОСОБА_2, тому приміщенні не вважається вільним. Позивач наполягає на тому , що з 2002 року вона постійно проживає у спірній кімнаті, здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, в той же час відповідач ніколи не проживала в цій кімнаті, не намагалась вселитись до цієї кімнати, що дає підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_1, на підставі ст. ст.71, 72 Житлового кодексу Української РСР.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.151-152), пояснила, що з 16 жовтня 2007 року відповідач зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_1, перебуває на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов, тому на законних підставах набула права на користування цим житловим приміщення, однак з боку позивача чиняться перешкоди щодо заселення відповідача на вказану житлову площу. Представник відповідача наголосила, що в розрізі даного спору позивач не є особою, яка має право на звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням, оскільки не надала докази, які підтверджують виникнення у неї права постійного користування цим житловим приміщення за відсутності укладеного з позивачем договору найму житла та ордеру на житлове приміщення, ці обставини підтверджуються рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2007 року, яке ухвалено в межах розгляду цивільної справи №2-329/07, тому в силу положень ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України мають преюдиційне значення та не потребують доказуванню в межах даного спору.

Представник третьої особи - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація Яценюк Л.П., в судовому засіданні вирішення спору залишила на розгляд суду, пояснила, що на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 05 листопада 2007 року за №1215 «Про розгляд заяв громадян та організацій Дніпровського району з питань квартирного обліку» прийнято на квартирний облік ОСОБА_2, яка зареєстрована в м. Києві з 2007 року, проживає з 2007 року за адресою: АДРЕСА_1, де всього зареєстровано одна особа, гуртожиток, 1 кімната, жилою площею 18,4 кв.м, підстава: проживання у гуртожитках, порядок забезпечення житлом: за загальною чергою. В свою чергу, позивач разом з малолітнім сином зареєстровані у вищезазначеній квартирі з 21 вересня 2012 року, на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №2а-6817/12/2670, однак підстав для видачі позивачу ордеру на спірне житлове приміщення Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація не вбачає, оскільки спірне житлове приміщення не є вільним до заселення, за наявності іншої зареєстрованої у цьому приміщенні особи ОСОБА_2, відповідача у справі.

Представник третьої особи - Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи та просять ухвалити рішення на підставі норм чинного законодавства. (а.с.145)

Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління №27», в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, про причини неявки представника суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_7, представника третьої особи Яценюк Л.П., покази свідка ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25 травня 2005 року за №859 «Про будинок АДРЕСА_1», визнано будинок АДРЕСА_1 жилим будинком з загальними квартирами.

Дніпровській районній у місті Києві державній адміністрації у встановленому порядку видати ордери на жилі приміщення мешканцям, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку. (а.с.6)

Відповідно до статі 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2007 року, яке ухвалено в межах розгляду цивільної справи №2-329/07, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа ВАТ «Київське ШБУ-27» про зобов'язання видати ордер. (а.с.153)

Як встановлено судом у мотивувальній частині рішення суду: «01.05.2004 р. з ОСОБА_1 був укладений договір на проживання в кімнаті АДРЕСА_2 із зайняттям кімнати з 01.05.2004 р. по 01.05.2005 р. (а.с.18)…

Позивачі не заперечують, що їх вселення та проживання у вказаному гуртожитку відбулось не в передбаченому законодавством порядку, а на особистих стосунках з адміністрацією «ШБУ-27»…

Зважаючи на те, що позивачі на даний момент не перебувають на квартирному обліку, не перебувають у трудових відносинах з третьою особою, не зареєстровані за місцем проживання. «ШБУ-27» не звернулось до Дніпровської РДА м. Києва з поданням відносно них щодо видачі ордеру, а без вирішення цього питання «ШБУ-27» відповідач не має можливості вирішити питання по суті, незважаючи на те, що будинок передано до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва та проведена його інвентаризація».

Згідно п.15 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, користування всіма приміщеннями квартир у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі договорів найму або оренди.

Як передбачено умовами Типового договору найму жилого приміщення в будинках державного та громадського жилого фонду в Україні, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 11.08.1988 р., наймодавець зобов'язується забезпечити належне утримання жилого будинку та прилеглої до нього території, своєчасно проводити ремонт жилого будинку, забезпечувати роботу його технічного обладнання, на час капітального ремонту надавати наймачеві та членам його сім'ї інше жиле приміщення тощо.

За нормою статті 63 Житлового кодексу УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора).

3гідно даних, викладених у довідці Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління №27» (форма №3) від 26 травня 2015 року вих.№25/04, в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 ( з 21 вересня 2012 року) та ОСОБА_4 (з 21 вересня 2012 року). (а.с.10)

Реєстрація місця проживання ОСОБА_1 за вищевказаною адресою здійснена на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2012 року у справі №2а-6817/12/2670 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 до Відділу громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в мсті Києві, треті особи: Відкрите акціонерне товариство «Київське ШБУ-27», Опікунська рада Дніпровської районної у місті києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про зобов'язання вчинити певні дії. (а.с.157-159)

Як з'ясовано судом, підтверджується матеріалами квартирної справи №36120 щодо взяття на квартирний облік ОСОБА_2, яка зберігається в Дніпровський районній у місті Києві державній адміністрації, в ксерокопії долучена до матеріалів справи (а.с.160-169), на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 05 листопада 2007 року за №1215 «Про розгляд заяв громадян та організацій Дніпровського району з питань квартирного обліку» прийнято на квартирний облік ОСОБА_2, яка зареєстрована в м. Києві з 2007 року, проживає з 2007 року за адресою: АДРЕСА_1, де всього зареєстровано одна особа, гуртожиток, 1 кімната, жилою площею 18,4 кв.м, підстава: проживання у гуртожитках, порядок забезпечення житлом: за загальною чергою.

Згідно даних паспорта громадянина України, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, з 16 жовтня 2007 року (а.с.169)

Відповідно до положень статей 71, 72 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Положення статі 71 Житлового кодексу України, регулюють правовідносини користування жилими приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є: укладення договору найму жилого приміщення.

Виходячи з вимог ст. 61 ЖК УРСР житлово-експлуатаційна організація, а у разі її відсутності підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною у спорах, що виникають із договорів найму жилого приміщення. Зокрема, вони вправі пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення у зв'язку із систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_1, однак враховуючи правовий статус житла, балансоутримавачем якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління №27», позивач не є наймачем окремої кімнати у вищезазначеній квартирі, ордер на житлове приміщення позивач в установленому порядку не отримала, в той же час відповідач на законних підставах зареєстрована за цією ж адресою, перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, тому має рівні з позивачем права на користування спірною кімнатою.

Виходячи з наведеного, в розрізі даного спору, позивач ОСОБА_1 не відноситься до кола осіб, яким надано право звернення до суду з вимогами про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщення, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини правомірності набуття права на постійне користування спірним житловим приміщенням та заселення до спірного житла, оскільки в силу норм чинного законодавства, яке регулює відносини, що виникли між сторонами спору, з урахуванням правового статусу житла, не є наймачем житла.

Суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_9 , яка мешкає в будинку АДРЕСА_1, та підтвердила в судовому засіданні факт постійного проживання ОСОБА_1 разом з членами сім'ї в кімнаті АДРЕСА_1, оскільки ці обставини не впливають на розгляд даного спору по суті та не є предметом доказування, виходячи з предмету спору.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління №27» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 65, 71, 72, Житлового кодексу Української РСР, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 57, 59, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України ,суд

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління №27» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

С у д д я