АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4612/16 Головуючий 1 інст. Маслов М.І.
Справа № 644/8676/15-ц Доповідач Бурлака І.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» липня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Харківської обласної філії Орджонікідзевського відділення, Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Харківської обласної філії Орджонікідзевського відділення, Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3. В обґрунтування свого позову посилалися на те, що 25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 835/10-27/15/7-107, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти в розмірі 175000,00 грн. В якості забезпечення виконання зобовязань до кредитного договору 25 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 835/13-27/15/7-103, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 8606, відповідно до якого в іпотеку банку передано двокімнатну квартиру № 49, загальною площею 53,7 кв. м., що знаходиться за адресою: вул. 2-ї Пятирічки, № 35, у місті Харкові та належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Зазначили, що 07 листопада 2007 року у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4, про що в книзі реєстрацій народжень 12 грудня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 762 Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

ОСОБА_1 з 30 вересня 2004 року зареєстрована та постійно проживає за вказаною адресою, та її син з моменту народження постійно проживає з матір`ю.

Вказали, що в момент підписання договору іпотеки в квартирі постійно проживала та мала право користування майном малолітня дитина та передача квартири в іпотеку грубо порушила її права. Попередня згода органів опіки та піклування на підписання спірного договору відсутня, до органів опіки та піклування не звертались.

Вважали, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Просили визнати недійсним іпотечний договір № 835/13-27/15/7-103 від 25 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 8606.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з банку на користь ОСОБА_2 судові витрати. При цьому посилалися на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважали, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що вони не зловживали своїми правами законних представників дитини; що фактична реєстрація ОСОБА_4 за адресою реєстрації батька в даному випадку не має значення; у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обовязковою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 необхідно відхилити, рішення суду залишити без змін. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що оспорюваний правочин не суперечить правам та інтересам малолітньої дитини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк», який є на теперішній час Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 835/10-27/15/7-107, відповідно до якого ОСОБА_1 надано грошові кошти у розмірі 175000,00 грн. на поточні потреби з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 10 серпня 2009 року.

З метою забезпечення кредитного договору 25 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ СР «Укрсоцбанк», який є на теперішній час Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 835/13-27/15/7-103, згідно якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру № 49, загальною площею 53,7 кв. м., що знаходиться за адресою: вулиця 2-ї Пятирічки, № 35 в місті Харкові та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2004 року.

Посилання позивачів на те, що право користування спірною квартирою, яка надана в іпотеку банку в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором належить малолітній дитині та договір іпотеки укладено без надання відповідного дозволу органу опіки та піклування, тому він є недійсним є безпідставними, виходячи з наступного.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом.

При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права, оскільки за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що малолітній син ОСОБА_1 на час укладення договору іпотеки в спірній квартирі не проживав. З 19 вересня 2008 року по теперішній час його зареєстровано за адресою його батька: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 не є власником спірної квартири.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що її син зареєстрований за адресою батька дитини. З батьком дитини вона в шлюбних відносинах не перебувала, позов щодо стягнення аліментів до нього на утримання дитини не предявляла.

Належних та допустимих доказів того, що її син постійно проживав з нею за місцем її реєстрації в іпотечній квартирі матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Із матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного та іпотечного договорів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не повідомили банк про те, що 07 листопада 2007 року у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4.

Із запиту на отримання кредиту від 17 грудня 2007 року, який власноруч підписано ОСОБА_1В вбачається, що у неї не має утриманців, в тому числі дітей.

Посилання ОСОБА_1 на те, що запит на отримання кредиту вона повинна заповнювати власноруч, або підписувати кожну сторінку не відповідають дійсності, оскільки форма вищезазначеного запиту не передбачає як заповнення його власноруч, так і підписання кожного аркуша власноруч клієнтом банку та працівниками банку.

Запит на отримання кредиту є типовим документом банку, який розроблений на підставі Положення про порядок кредитування фізичних осіб, затверджений Рішенням Правління АКБ «Укрсоцбанк» від 14 червня 2001 року.

Розділом ІІІ вищезазначеного Положення чітко регламентовано, що для отримання кредиту фізична особа надає банку запит на отримання кредиту (підписаний позичальником та уповноваженою особою банку, яка має право підпису).

Запит на отримання кредиту містить наступну інформацію, з якою погодилась ОСОБА_1: «Власним підписом на цій заявці на отримання кредиту позичальник свідчить про той факт, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне, про особу та місце знаходження банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, щодо якого цей запит на отримання кредиту підписаний позичальником та поданий на розгляд у банк. Разом з цим, власним підписом на цій заявці на отримання кредиту позичальник свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому банком інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту».

Запит підписаний ОСОБА_1 на останньому аркуші (тобто в цілому), в ньому відображена інформація в тому числі щодо відсутності в неї дітей на момент отримання кредиту.

Крім того, в пункті 1.6. іпотечного договору зазначено, що на момент його укладання ОСОБА_2 гарантувала, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року із змінами та доповненнями, статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків.

З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує встановлену статтею 177 СК України заборону.

Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року із змінами та доповненнями іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку»05 червня 2003 року із змінами та доповненнями, не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Судом встановлено, що малолітня дитина не мала і не має права власності на квартиру. На момент укладання іпотечного договору дитина не була зареєстрована за жодною адресою. Дитина набула права користування житлом - зазначеною квартирою, як член сімї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року із змінами та доповненнями та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції правильно зазначив, що за таких обставин підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору не має, оскільки якщо припустити, що його укладення відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте воно не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього на користування житлом іпотечною квартирою.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Сам по собі факт відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 30 вересня 2015 року (справа № 6-384цс15) зазначено, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Виходячи з наведеного та вимог закону, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки ухвалене судове рішення відповідає зазначеним вимогам та обставинам справи, судова колегія вважає, що підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії