Справа № 487/4639/15-ц
Провадження № 2/487/95/16
РІШЕННЯ

Іменем України

02.06.2016 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.

секретаря Уманського І.В.

за участю прокурора Точонова В.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Миколаєві цивільну справу за позовом виконувача обов*язків прокурора Заводського району міста Миколаєва в інтересах ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що прокуратурою Заводського району м. Миколаєва розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо незаконного надання ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 земельної ділянки по пров. 5 Парниковому, 56/1 в м. Миколаєві.

Рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів №112 від 16.04.1993 року затверджено акт прийому в експлуатацію та визнано ОСОБА_1 власником самовільно побудованого житлового будинку загальною площею забудови 47,5 кв. м (22,2 кв. м житлова площа та 47,5 кв. м корисна площа) по пров. 5 Парниковому, 56. Цим же рішенням визначено, що земельна ділянка площею 866 кв. м перебуває в загальному користуванні.

На підставі рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів від 17.09.1993 року №287 ОСОБА_1 04.10.1993 року видано свідоцтво про право власності на 25/100 часток житлового будинку №56 з приналежними будівлями і спорудами по пров. 5 Парниковому в м. Миколаєві.

Згідно свідоцтва про право власності від 21.12.2006 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 (кожному по ?).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.03.2010 року №391 трикімнатній квартирі (житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами) по пров. Парниковому п*ятому, 56, кв. 1, яка у рівних частках належить відповідачам, надано нову адресу: пров. 5 Парниковий, 56/1.

Пунктом 93 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.05.2010 року №705 житловий будинок за вищевказаною адресою зареєстровано за відповідачами та їм видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.06.2010 року.

Пунктом 3 розділу 2 рішення Миколаївської міської ради від 09.06.2011 року №6/27 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документа (державного акта) на земельну ділянку площею 306 кв. м за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по пров. 5 Парниковому, 56/1.

Пунктом 3.1 розділу 2 вказаного рішення надано відповідачам у власність земельну ділянку площею 306 кв. м по пров. 5 Парниковому, 56/1 для обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_6 16.11.2011 року видано державний акт на право власності на землю серія ЯК №264207 з кадастровим номером :05:009:0002.

Позивач посилаючись на те, що пункти 3, 3.1 розділу 2 рішення Миколаївської міської ради №6/27 від 09.06.2011 року прийняті з порушенням вимог законодавства, оскільки ОСОБА_1 не погоджувались межі спірної земельної ділянки та не підписувався кадастровий план земельної ділянки, порушується право ОСОБА_1 на отримання у власність належної їй частки земельної ділянки, утримання та обслуговування належних їй комунікацій, просив визнати незаконним та скасувати пункти 3, 3.1 розділу 2 рішення Миколаївської міської ради №6/27 від 09.06.2011 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документа (державного акта) та передачу у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 земельної ділянки площею 306 кв. м за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд про пров. 5 Парниковоу, 56/1 в м. Миколаєві; визнати недійсним виданий ОСОБА_6 державний акт на право власності на землю серії ЯК №264207, зареєстрований 16.11.2011 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01100.

В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на те, що рішенням, яке оскаржується, порушені її права, тому просила позов задовольнити. Пояснила також, що з нею не погоджувалися межі спірної земельної ділянки та нею не підписувався кадастровий план земельної ділянки, а її підпис підроблений.

Представник відповідача - Миколаївської міської ради у судовому засіданні просила прийняти рішення на розсуд суду, посилаючись на те, що на момент затвердження оспорюваного рішення Миколаївської міської ради відповідачами до Миколаївської міської ради був наданий передбачений законом пакет документів, необхідних для передання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Будь-яких порушень на момент надання документів та затвердження рішення виявлено не було, тому у відповідності до ст.ст. 116, 118 ЗК України відповідачам була передана у власність земельна ділянка площею 306 кв. м .

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що відповідачів безпідставно позбавляють права власності на належене їм майно. Позивачем не доведено незаконність рішення Миколаївської міської ради: чи була порушена процедура ухвалення рішення, чи якісь інші документи при розгляді питання не відповідали дійсності. Посилання на ст. 120 ЗК України є безпідставною, в даному випадку ця норма не може застосовуватися, оскільки домоволодіння придбано ОСОБА_1 до 2004 року. Оскільки ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки, то узгоджувати з нею межі земельної ділянки немає потреби, межі узгоджуються між власниками спільних суміжних ділянок, в даному випадку власником є Миколаївська міська рада. p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p/p\

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 у судове засідання не з*явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили.

На підставі ст. 169 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсудності нез*явившихся відповідачів, на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об*єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів №112 від 16.04.1993 року затверджено акт прийому в експлуатацію та визнано ОСОБА_1 власником самовільно побудованого житлового будинку Х, пров. 5 Парниковий, №56, загальною площею забудови 47,5 кв. м (22,2 кв. м житлова площа та 47,5 кв. м корисна площа). Цим же рішенням визначено, що земельна ділянка площею 866 кв. м перебуває в загальному користуванні (а.с. 17).

ОСОБА_1 належить 25/100 часток домоволодіння за вказаною адресою (а.с. 11, 14).

Відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить по ? частки житлового будинку за адресою: м. Миколаїв, пров. 5 Парниковий, 56/1 (а.с. 38).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.03.2010 року №391 трикімнатній квартирі (житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами) по пров. Парниковому п*ятому, 56, кв. 1, яка у рівних частках належить відповідачам, надано нову адресу: пров. Парниковий п*ятий, 56/1 (а.с. 34).

Пунктом 3 розділу 2 рішення Миколаївської міської ради від 09.06.2011 року №6/27 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документа (державного акта) на земельну ділянку площею 306 кв. м за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по пров. 5 Парниковому, 56/1.

Пунктом 3.1. розділу 2 вказаного рішення надано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у власність земельну ділянку площею 306 кв. м по пров. 5 Парниковому, 56/1 для обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а.с. 41).

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_6 16.11.2011 року видано державний акт на право власності на землю серії ЯК №264207 з кадастровим номером :05:009:0002 (а.с. 36).

Відповідно до частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до пункту б ч. 1 ст. 12 Земельного Кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 116 Земельного Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 4 ст. 120 Земельного Кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Земельна ділянка за вказаною адресою у встановленому законом порядку не розподілялась, частки не виділялись.

Відповідачам надано у власність земельну ділянку загальною площею 306 кв. м, з яких 126 кв. м під капітальною забудовою, 180 кв. м під прибудинковою територією, тобто за рахунок земельної ділянки, яка була раніше в загальному користуванні.

Проте Миколаївською міською радою прийнято рішення про надання відповідачам вказаної земельної ділянки за відсутності встановлення в натурі часток належної їм ділянки. ОСОБА_1 як власник 25/100 часток домоволодіння також має право на певну частку земельної ділянки, яка перебуває в загальному користуванні.

В судовому засіданні встановлено, що згідно з кадастровим планом №ТД-47/17.03.11 спірна земельна ділянка розташована між домоволодінням ОСОБА_1 з одного боку та відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3 з іншого та вільна від нерухомого майна відповідачів, однаковою мірою використовувалась сторонами для проходу, обслуговування належних їм домоволодінь, а ОСОБА_1 ще і для обслуговування мереж водопроводу, каналізації та інших комунікацій. Крім того, під тротуаром, уздовж з переднім фасадом земельної ділянки №56/1 по пров. 5 Парниковому прокладені комунікації ПАТ Укртелеком, про що свідчить розподільний щиток, від якого підземний телефонний кабель протягнутий до житлового будинку №56.

Відповідно до висновку експерта №275 від 14.03.2013 року належне та безвідмовне користування зазначеними комунікаціями можливе лише в разі постійного їх утримання в належному робочому стані, тобто проведення необхідних поточних ремонтів та сервісного обслуговування тощо, що в свою чергу потребує безперешкодного доступу до зазначених комунікацій. Надання частини території спільного користування земельної ділянки №56 по пров. 5 Парниковому у приватну власність з привласненням зазначеної частини території нової адреси, а саме: пров. 5 Парниковий, 56/1, унеможливлює безперешкодне користування ОСОБА_1 належними їй інженерними комунікаціями.

Судом встановлено, і підтверджується вказаним висновком експерта, що земельна ділянка відповідачів огороджена парканом, у зв*язку з чим ОСОБА_1 вимушена користуватися сусіднім двором, який знаходиться на значній відстані від її дому, раніше існуючи ворота з хвірткою та огорожа, 25/100 часток яких належали ОСОБА_1, знесені або демонтовані. Пересування ОСОБА_1 від вхідних дверей свого будинку №56 по пров. 5 Парниковому в м. Миколаєві до вулиці можливо за двома маршрутами: перший маршрут по прямій лінії через знову встановлені ОСОБА_5 ворота земельної ділянки №56/1, зазначена дистанція складає 21,36 м; другий маршрут по внутрішньодворовому проходу уздовж із заднім фасадом житлового будинку №65/1 далі поворот наліво та прямо до воріт 52,3 м. В разі встановлення відповідачами по межі належної їм земельної ділянки паркану будь-якого тип, пересування за зазначеним маршрутом буде неможливим.

В судовому засіданні встановлено, що при затвердженні технічної документації не були враховані вимоги ДБН. Відповідно до висновку експерта №275 від 14.03.2013 року межа між домоволодіннями №56 та 56/1 по пров. 5 Парниковому в м. Миколаєві не відповідає вимогам пунктів 2.20, 2.21 ДБН 79-92 Житлові будинки для індивідуальних забудовників України", пунктам 3.19*. 3.25* ДБН 360-92* "Містобудування. Планування та забудова міських та сільських селищ. Відстань від межі земельної ділянки №56/1 по пров. 5 Парниковому до стін житлового будинку №56 по пров. 5 Парниковому менше ніж 1 м.

Крім того, межа земельної ділянки №56/1 по передньому фасаду не відповідає вимогам п. 2.19 ДБН В. 2.3-5-2001 Вулиці та дороги населених пунктів, оскільки в районі розташування воріт земельної ділянки №56/1по даному провулку відстань між проїзджою частиною вулиці та межею земельної ділянки складає 0,3 м, в той час як за вимогами вказаного пункту ДБН ширина тротуару для житлових вулиць повинна бути не менше 1,5 м.

Відповідно до положення п.г ст. 96 ЗК України, землекористувачі зобов*язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Таким чином, виходячи зі змісту ч.ч. 6-9 ст. 118 ЗК України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі документації із землеустрою (технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір, межі та місце розташування земельної ділянки).

Відповідно до п. в ст. 2 Закону України «Про землеустрій» землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

За змістом п. г ст. 20 того ж Закону землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути).

Статтею 56 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що до складу технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включаються матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, кадастровий план земельної ділянки. Тобто обов'язковою умовою проекту землеустрою є план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки.

Згідно з статтею 198 Земельного кодексу України при оформленні права власності на земельну ділянку проводиться комплекс робіт (кадастрові зйомки), виконуваних для визначення меж земельних ділянок, які включають, у тому числі, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Таким чином, погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами є обов'язковою умовою для виготовлення кадастрового плану земельної ділянки, який є невід'ємною частиною проекту землеустрою, що був затверджений оспорюваним рішенням.

Механізм встановлення меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему від 18.05.2010 № 376 (далі - Інструкція).

Пунктом 2.8 Інструкції передбачено, що після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками складається акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який містить підписи суміжних землевласників (землекористувачів) у разі, якщо вони не заявляють претензій до існуючих меж.

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Представником ОСОБА_7 Калашнікова, який склав відповідну технічну документацію за заявою відповідачів, складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 29.04.2011 р. та кадастровий план від 29.-4.2011 р. (а.с. 42). Зазначені документи містять підписи користувачів суміжних земельних ділянок, у тому числі і від імені ОСОБА_1 В письмових поясненнях від 12.06.2015 р. та в судовому засіданні ОСОБА_1 оспорювала підписання зазаначених документів, посилаючись на те, що підпис не її.

За заявою ОСОБА_1 Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 27.11.2013 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань про кримінальне провадження №0006995, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с. 59).

Відповідно до висновку експерта №1394 від 03.11.2015 року підписи від імені ОСОБА_1 в графі «користувачі суміжних земельних ділянок» в акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 29.04.2011 року виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою, що свідчить про те, що фактично межі із суміжними землекористувачами, а саме з ОСОБА_1, не погоджувались.

За таких обставин, суд не бере до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_5 на те, що сторони не є суміжними землекористувачами, оскільки відсутнє рішення про виділення земельної ділянки ОСОБА_1, або про визначення порядку користування земельною ділянкою, а відповідачі вперше встановлювали межі земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 866 кв. м за адресою: м. Миколаїв, пров. 5 Парниковий, 56 залишена в загальному користуванні. Межі земельної ділянки не встановлені. Відповідачі виявили бажання отримати у власність окрему земельну ділянку, яка і була виділені їм із земель міста, не наданих у власність або користування. Таким чином, в даному випадку йде мова не про погодження вже існуючих меж земельної ділянки, а про їх первісне встановлення.

Згідно з ч. 3 ст. 28 Закону України «Про землеустрій» відповідальність за достовірність та якість документації із землеустрою, в тому числі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості), покладається на її розробників.

Водночас, згідно ст. 63 цього Закону функції по проведенню самоврядного контролю при здійсненні землеустрою покладаються на сільські, селищні, міські, районні та обласні ради відповідно до законодавства України.

Крім того, згідно п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно до компетенції місцевих рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За змістом ч. 8 ст. 122 ЗК України у погодженні документації із землеустрою може бути відмовлено внаслідок невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Технічна документація із землеустрою, яка містить недостовірні дані, не відповідає вимогам законодавства, погодженню не підлягає і не може бути підставою для прийняття рішення відповідним органом державної влади або місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність.

Для правомірного передання у власність відповідачам земельної ділянки необхідно було вирішити питання по уточненню суміжної межі з врахуванням чинних Державних будівельних норм, з дотриманням правил добросусідства в земельному законодавстві.

Оскільки відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то наслідком прийняття зазначеними органами, їх посадовими особами рішень із порушенням установленої законом процедури або всупереч нормі закону, або з перевищенням своїх повноважень є визнання таких рішень недійсними (стаття 112 ЗК України 1990 року, стаття 152 ЗК України 2001 року, пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2001 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ").

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Суд вважає, що оспорюванним рішенням Миколаївської міської ради порушено встановлений порядок передачі земельної ділянки у власність - межі із суміжними землекористувачами не погоджувались, що призвело до порушення права суміжного землекористувача ОСОБА_1 (вилучення з її користування частини земельної ділянки) та виникненню земельного спору, а тому позовні вимоги щодо визнання незаконними та скасування пунктів 3, 3.1 розділу 2 рішення Миколаївської міської ради №6/27 від 09.06.2011 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документа (державного акта) та передачу у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 земельної ділянки площею 306 кв. м за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд про пров. 5 Парниковоу, 56/1 в м. Миколаєві підлягають задоволенню.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статями 116,118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13).

Таким чином, оскільки рішення Миколаївської міської ради №6/27 від 09.06.2011 року (пункти 3, 3.1 розділу 2), яке було підставою для видачі ОСОБА_6 державного акту на право власності на землю, підлягає скасуванню, державний акт, виданий ОСОБА_6 про право власності на земельну ділянку серії ЯК №264207, зареєстрований 16.11.2011 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01100 є недійсним.

Доводи представника відповідача ОСОБА_5 про те, що відповідачі безпідставно позбавляються права власності, не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору по даній справі є вирішення питання не про правомірність позбавлення відповідачів права власності на земельну ділянку, а про правомірність набуття ними земельної ділянки у власність.

Щодо доводів представника відповідача ОСОБА_5 відносно пропуску позивачем строку позовної давності суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 посилався на те, що ОСОБА_1 про приватизацію відповідачами спірної земельної ділянки дізналася ще в 2012 році, про що свідчить надане ним зворотнє повідомлення про отримання ОСОБА_1 13.07.2012 року листа, відправленого ОСОБА_6 В судовому засіданні ОСОБА_1 також не заперечувала отримання 13.07.2012 року листа від відповідачів, зі змісту якого вбачалось, що вона повинна була ходити через інше подвір'я, оскільки змінюється калитка. З наданого представником відповідача зворотнього повідомлення не вбачається, що ОСОБА_1 була повідомлена саме про виникнення у відповідачів права власності на земельну длянку. Надане зворотнє повідомлення не може впливати на перебіг позовної давності, оскільки з позовною заявою виконувач обов*язків прокурора Заводського району м. Миколаєва в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду 19.06.2015 року, а будь-яких інших доказів того, що ОСОБА_1 було відомо або могло бути відомо про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідачам, суду надано не було. Посилання представника відповідача ОСОБА_5 на можливість у ОСОБА_1 дізнатися про оскаржуване рішення через мережу Інтернет з офіційного сайту Миколаївської міської ради не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 є особою похилого віку і не може досконало знати про роботу мережі Інтернет.

Про наявність у відповідачів державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 дізналася під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. При цьому ОСОБА_1 в позові від 25.10.2012 року посилался на те, що відповідачі перешкоджають користуванню спільним двором, для виходу з будинку вона вимушена користуватися сусіднім двором, що знаходиться на значній відстані від її будинку, що для неї дуже важко. Лише під час розгляду вказаної справи представник відповідачів суду показав, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку відповідачі є власниками земельної ділянки площею 306 кв. м, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, пров. 5 Парниковий, 56/1 (а.с. 56).

Отже строк позовної давності позивачем не пропущений.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 96, 118, 120, 122, 152, 198 Земельного Кодексу України, ст. ст. 256, 257, 216 ЦК України, Законом України Про землеустрій,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги виконувача обов*язків прокурора Заводського району м. Миколаєва в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункти 3, 3.1 розділу 2 рішення Миколаївської міської ради №6/27 від 09.06.2011 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документа (державного акта) та передачу у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 земельної ділянки площею 306 кв. м за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по провулку 5 Парниковому, 56/1 в м. Миколаєві.

Визнати недійсним виданий ОСОБА_6 державний акт на право власності на землю серії ЯК №264207, зареєстрований 16.11.2011 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01100.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А. Карташева