Ухвала

іменем україни

28 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Кузнєцова В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Довгинцівського РВ Криворізького міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, Виконавчого комітету Довгинцівського районної в місті ради, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР», відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції в Дніпропетровській області, про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло, договору дарування, скасування державної реєстрації правочину та реєстрації, вселення, визначення порядку користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_6 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований у ній. Указана квартира була надана в користування позивачу та членам його сім'ї: дружині та доньці - відповідачу ОСОБА_8

Із 1999 року дружина та донька в квартирі не проживають. Дружина знялася з реєстраційного обліку, а донька залишилася зареєстрованою, оскільки на той час була неповнолітньою. Із часу припинення проживання доньки в квартирі та досягнення нею повноліття в 2008 році, остання до квартири не вселялася та на даний час проживає разом з матір'ю на території Російської Федерації. Витрат на утримання житла донька не несе, він самостійно сплачує всі комунальні платежі.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР визнати ОСОБА_8 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_5 в зв'язку з чим зняти її з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2013 року заочне рішення за заявою ОСОБА_8 скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

30 березня та 18 грудня 2015 року ОСОБА_4 уточнив позов, зазначаючи, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2008 року ОСОБА_9 (мати відповідача) визнано такою, що втратила право користування спірною квартирою, донька ОСОБА_8, якій на той час було 17 років, обрала місце проживання разом з матір'ю, постійно проживала з нею з 28 жовтня 2000 року, що підтверджується матеріалами справи про стягнення з нього аліментів на повнолітню доньку на період навчання.

ОСОБА_4 зазначав, що 14 лютого 2009 року він надав ОСОБА_4 (після одруження ОСОБА_4 ключі від квартири АДРЕСА_1, про що вона написала розписку, після чого остання привезла до квартири розкладне ліжко та розкладний стілець. Проте у квартирі не проживала, оскільки проживала у своєї матері за адресою: АДРЕСА_6

У травні 2010 року ОСОБА_4 зі своєю другою дружиною ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_8 такою, що втратила право користування спірною квартирою, однак рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2011 року скасовано рішення Довгинцівського районного суду від 10 вересня 2010 року та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову.

У період з травня 2012 року до жовтня 2013 року ОСОБА_4 проживав у своєї майбутньої дружини ОСОБА_11, 16 листопада 2012 року уклав повторно шлюб з ОСОБА_11, вони зробили частково ремонт у його квартирі та у жовтні 2013 року переїхали до квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 вказував, що після ухвалення 19 січня 2011 року апеляційним судом Дніпропетровської області рішення та до подання ним позову відповідач не виявляла намірів щодо проживання у спірній квартирі, не сплачувала за житлово-комунальні послуги.

У лютому 2014 року ОСОБА_8 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та договору дарування, скасування державної реєстрації правочину та реєстрації ОСОБА_6, вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що її батьку на підставі рішення Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради м. Кривого Рогу від 10 травня 1993 року № 176 видано ордер № 48/59 на квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю: дружина ОСОБА_9 та донька ОСОБА_8

У зв'язку з тим, що сім'я батьків розпалася, її мати виїхала до іншого місця проживання і у 2008 році на підставі рішення суду її було визнано такою, що втратила право користування спірною квартирою.

ОСОБА_8 проживала з матір'ю. Оскільки батько одружився із ОСОБА_10 та заперечував щодо її проживання в квартирі, він із ОСОБА_10 звернулися до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки на момент вселення та реєстрації в спірній квартирі дружини батька ОСОБА_8 була неповнолітньою, а її мати як законний представник її інтересів згоди на вселення не надавала, суд дійшов висновку, що вона не користувалася житловим приміщенням з листопада 2008 року з поважних причин та в задоволенні позову відмовив.

Після розірвання шлюбу в 2012 році з ОСОБА_10, батько тимчасово проживав у іншої жінки, однак ключі їй не надав, мотивуючи це тим, що дублікату ключа у нього немає, а проживати в квартирі неможливо, оскільки ОСОБА_10 вивезла майже всі речі та демонтувала унітаз.

Восени 2012 року її батько одружився та до квартири, в якій він жив з новою дружиною, ОСОБА_8 не пускав.

08 грудня 2014 року ОСОБА_8 доповнила зустрічний позов, зазначаючи, що вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_12 та змінила прізвище з ОСОБА_8 на ОСОБА_8. Її батько ОСОБА_4 зареєстрував свою дружину ОСОБА_6 у квартирі, приватизував квартиру. Згідно з договором дарування, укладеним 24 лютого 2014 року, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 належну йому Ѕ частки квартири, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1, виданого 21 січня 2014 року органом приватизації Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, на підставі рішення Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради від 15 січня 2014 року № 37.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2016 року залучено до участі у справі в якості відповідача Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради м. Кривого Рогу.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Скасовано реєстрацію ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2.

Скасовано рішення органу приватизації - Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради від 15 січня 2014 року № 37 про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 21 січня 2014 року № НОМЕР_1 - на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частинах - по Ѕ частини на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Скасовано державну реєстрацію спільної власності - по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6, зареєстровану згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 21 січня 2014 року № НОМЕР_1.

Визнано недійсним договір дарування від 24 лютого 2014 року, згідно з яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6, зареєстровану згідно з договором дарування від 24 лютого 2014 року.

Вселено ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1.

Установлено порядок користування квартирою АДРЕСА_7 виділено в користування ОСОБА_5 жилу кімнату площею 12,7 кв. м, ОСОБА_4 - жилу кімнату площею 17,3 кв. м з балконом, залишено в загальному користуванні кухню, коридор, ванну кімнату, туалет.

У іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року зазначене судове рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визначення порядку користування жилим приміщенням та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про зобов'язання поділити особові рахунки на оплату комунальних послуг скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визначення порядку користування жилим приміщенням та зобов'язання поділити особові рахунки на оплату комунальних послуг відмовлено.

У іншій частині рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_6 просять ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та відмову у зустрічному позові ОСОБА_5

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що згідно з ордером на житлове приміщення № 48/59 ОСОБА_4 на сім'ю з трьох осіб: його, дружину ОСОБА_9, доньку ОСОБА_8 на підставі рішення Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради від 10 травня 1993 року № 176 виділена квартира АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби «Нова-Ком», станом на 14 січня 2013 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наймач ОСОБА_4 та його донька ОСОБА_8

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2013 року визнано ОСОБА_8 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_5 що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2013 року заочне рішення за заявою ОСОБА_8 скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Згідно з довідкою Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби «Нова-Ком», станом на 05 лютого 2014 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані власник ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_6

На підставі заяви ОСОБА_4 від 19 грудня 2013 року рішенням Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради від 15 січня 2014 року № 37 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_3, передано квартиру АДРЕСА_1 у приватну спільну часткову власність у рівних частках - по Ѕ частини ОСОБА_4 як наймачу та ОСОБА_6 як дружині наймача. Право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на належні кожному з них Ѕ частини квартири зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 лютого 2014 року.

Відповідно до договору дарування від 24 лютого 2014 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 належну йому на праві приватної спільної часткової власності Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1, виданого 21 січня 2014 року органом приватизації Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради м. Кривого Рогу на підставі рішення Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради від 15 січня 2014 року № 37.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 лютого 2014 року та від 24 лютого 2014 року, інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 жовтня 2014 року, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_6

Звертаючись до суду позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ОСОБА_4 посилався на те, що ОСОБА_5 з 20 січня 2011 року відсутня без поважних причин понад шість місяців у спірній квартирі, тому втратила право на користування даною квартирою.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_5 посилалась на те, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою і заперечує проти її проживання, без її згоди зареєстрував свою дружину, приватизував спірну квартиру на себе та свою дружину ОСОБА_6, а також подарував належні йому Ѕ частини квартири своїй дружині ОСОБА_6, у зв'язку з чим ОСОБА_5 ставила питання про вселення її до спірної квартири; визначення порядку користування квартирою; зобов'язання ТОВ «Житлосервіс-КР» поділити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг; скасування реєстрації у спірній квартирі ОСОБА_6; скасування рішення про приватизацію квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності квартиру на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6; скасування державної реєстрації спільної власності - по Ѕ частини кватири за ОСОБА_4 та ОСОБА_6; визнання недійсним договору дарування від 24 лютого 2014 року та скасування державної реєстрації права власності на Ѕ частини квартири за ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції керувався ст. 71 ЖК УРСР та дійшов до висновку те, що ОСОБА_5 не проживала у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, оскільки їй чинила перешкоди дружина батька ОСОБА_10, потім проживати у кватирі не дозволяли умови, а пізніше ОСОБА_4 чинив доньці перешкоди у користуванні квартирою.

Частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація у квартирі ОСОБА_6 є незаконною, оскільки відбулася без згоди ОСОБА_5, яка мала право користування квартирою. Приватизація квартири без участі ОСОБА_5 не відповідає вимогам закону, тому рішення Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради підлягає скасуванню, видане на підставі нього свідоцтво про право власності підлягає визнанню недійсним, а договір дарування Ѕ частини спірної квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, також має бути визнаний недійсним із скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на Ѕ частини квартири. Також суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 підлягає вселенню до квартири, а порядок користування квартирою слід встановити наступним чином: ОСОБА_5 виділити у користування жилу кімнату площею 12,7 кв. м, ОСОБА_4 - жилу кімнату площею 17,3 кв. м з балконом, залишивши в загальному користуванні кухню, коридор, ванну кімнату, туалет.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про зобов'язання ТОВ «Житлосервіс-КР» поділити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, суд першої інстанції виходив із того, що рішення суду про визначення порядку користування квартирою є підставою для відкриття особових рахунків користувачів квартирою.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визначення порядку користування жилим приміщенням та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання поділити особові рахунки на оплату комунальних послуг, ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, зазначав наступне.

21 травня 2010 року ОСОБА_4, ОСОБА_10 звернулися до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_5 права користування жилим приміщенням. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2010 року позов задоволено, однак рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2011 року рішення суду першої інстанції скасовано та в позові відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2011 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської від 19 січня 2011 року залишено без змін.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4, ОСОБА_10 ставили питання про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою з 20 січня 2011 року.

Водночас, під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_4 в уточненій позовній заяві від 18 грудня 2015 року вказував, що з липня 2012 року до жовтня 2013 року у спірній квартирі ніхто не проживав, оскільки там не було умов для проживання: його дружина ОСОБА_10 вивезла з квартири меблі, порізала на підлозі лінолеум, порвала шпалери на стінах, зняла в туалеті унітаз.

Разом із тим факт наявності між сторонами спору щодо користування ОСОБА_5 квартирою встановлений під час судового розгляду та не заперечувався ОСОБА_4 Зокрема, даний факт підтвердили допитані судом першої інстанції свідки: ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_12, ОСОБА_6

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважав, що ОСОБА_5 була відсутня у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, тому вважав правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, для визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

На підставі заяви ОСОБА_4 від 19 грудня 2013 року рішенням Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради від 15 січня 2014 року № 37 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_3, передано квартиру АДРЕСА_1 у приватну спільну часткову власність у рівних частках - по Ѕ частини ОСОБА_4 як наймачу та ОСОБА_6 як дружині наймача. Право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на належні кожному з них Ѕ частини квартири зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 лютого 2014 року.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2013 року заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2013 року за заявою ОСОБА_5 скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку, тобто ОСОБА_5 вважається такою, що не втрачала право користування квартирою як член сім'ї наймача.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Ураховуючи те, що ОСОБА_6 була вселена до квартири АДРЕСА_4 без згоди ОСОБА_5, суд дійшов правильного висновку, що її реєстрація у спірній квартирі є незаконною та підлягає скасуванню.

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 не надавала своєї згоди на приватизацію квартири, суд вважав, що рішення Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради від 15 січня 2014 року № 37 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_3 та свідоцтво про право власності на житло від 21 січня 2014 року № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частинах - по Ѕ частини на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не можна вважати такими, що відповідають вимогам ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Як наслідок підлягає скасуванню й державна реєстрація спільної власності - по Ѕ частини квартири на ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Ураховуючи те, що приватизація спірної квартири відбулась з порушенням положень ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та свідоцтво про право власності на житло від 21 січня 2014 року № НОМЕР_1 є недійсним, суд дійшов правильного висновку про те, що договір дарування від 24 лютого 2016 року, згідно з яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 належну йому на праві приватної спільної часткової власності Ѕ частини квартири, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності, має бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, а державна реєстрація права власності на Ѕ частини квартири на ім'я ОСОБА_6 підлягає скасуванню.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 чинять ОСОБА_5 перешкоди у користуванні квартирою, право користування якою остання не втратила, суд дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про вселення.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з висновком апеляційного суду, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4, ОСОБА_6 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

О.В.Кадєтова

В.О.Кузнєцов