Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 310/5943/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Пустовіт З.П.
Провадження № 22-ц/778/2049/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_4, виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про визнання протиправним та скасування рішення сесії в частині, визнання рішення сесії таким, що втратило чинність, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який протягом часу розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що право володіння на земельну ділянку за адресою: вул. Абрикосова, 8, в м. Бердянську, перейшло до нього в силу ст. 1218 ЦК України.

Так, 23.03.2015 року задля погодження схеми генерального плану для подальшої приватизації зазначеної земельної ділянки він звернувся до виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області. Дана земельна ділянка надавалася його батьку - ОСОБА_5 згідно з рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради № 364 від 13.08.1992 року (п. 1.3) «Про виділення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальної забудови».

05.10.1992 року управлінням архітектури та містобудування м. Бердянська на підставі вказаного рішення виконкому був складений акт № 209, яким для будівництва житлового будинку проведена відбивка меж, встановлені межові знаки та земельна ділянка передана батькові в натурі.

Також, 05.10.1992 року між ОСОБА_5 та відділом комунальної власності виконкому Бердянської міської ради був укладений договір «Про надання у постійне успадковуване володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах приватної власності».

Проте, відповідно до листа Управління містобудування та архітектури Бердянської міської ради № 241 від 06.04.2015 року позивачу відмовлено в погодженні схеми генерального плану у звязку з тим, що Бердянською міською радою прийнято рішення ще 01.11.2007 року № 36 «Про відміну пунктів рішень виконкому «Про надання громадянам земельних ділянок для будівництва житлових будинків», згідно якого п. 1.3 рішення виконкому від 13.08.1992 року № 364 вважається таким, що втратив чинність з урахуванням того, що ОСОБА_5 не оформив правовстановлюючого документу на земельну ділянку та не використовує земельну ділянку за цільовим призначенням. Також, цим листом йому було повідомлено, що рішенням сесії Бердянської міської ради від 31.01.2008 року № 12 надано дозвіл іншому громадянину для розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Ознайомившись із вказаними рішеннями, позивач зазначає, що 31 сесія V скликання, на якій було прийняте оскаржуване рішення № 36, була проведена за відсутності ОСОБА_5, він не був повідомлений про її проведення, не був запрошений на сесію і не міг відстояти своє право на землю. На сесії він зміг би повідомити, що ще у 1994 році на земельній ділянці ним був залитий фундамент під капітальний житловий будинок і розпочато будівництво житлового будинку, яке не закінчено у звязку з важким фінансовим станом. З рішенням він не згодний, оскільки не оформлення його батьком правовстановлюючих документів на земельну ділянку та невикористання її за цільовим призначенням не є підставою для припинення права користування земельною ділянкою, перелік яких визначений у ст. 141 ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності або право користування наданою земельною ділянкою виникло після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право постійного користування земельною ділянкою оформлено укладеним договором «Про надання у постійне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах приватної власності».

Земельний кодекс України 2001 року не передбачав обовязку користувачів земельної ділянки оформити право користування землею після набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянко провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень міських рад.

Позивач не надавав згоду на вилучення земельної ділянки по вул. Абрикосовій, 8, у м. Бердянську, у судовому порядку земельна ділянка не вилучалася.

Тому рішення № 36 від 01.11.2007 року було прийнято не в межах повноважень і у спосіб, який не передбачений Конституцією України і законами України, не обґрунтовано, не прозоро і не обєктивно. Оскільки воно позбавляє можливості реалізувати право користування спірною земельною ділянкою, то воно підлягає скасуванню.

Коли позивач повторно подав схему генерального плану для погодження з Управлінням містобудування та архітектури Бердянської міської ради, листом № 390 від 08.06.2015 року йому було повідомлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Абрикосовій, 8, розробляється та вже погоджений Управлінням архітектури та містобудування. Тобто, склалася ситуація, коли оформлення законно переданої земельної ділянки затягується, а людина, дозвіл на розробку проекту землеустрою якої втратив чинність, безперешкодно оформляє документи на передачу земельної ділянки.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення 31 сесії Бердянської міської ради Запорізької області V скликання від 01.11.2007 року № 36 «Про відміну пунктів рішення виконкому «Про надання громадянам земельних ділянок для будівництва житлових будинків» в частині визнання п. 1.3. рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 364 від 13.08.1992 року «Про відведення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальним забудовникам» таким, що втрачає чинність щодо ОСОБА_5;

- визнати рішення сесії Бердянської міської ради від 31.01.2008 року № 12 стосовно надання дозволу ОСОБА_4 на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,085 га, розташованої по вул. Абрикосовій, 8, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд таким, що втратило чинність;

- зобовязати виконавчий комітет Бердянської міської ради (Управління містобудування та архітектури) погодити схему генерального плану, розроблену ТОВ «Бізнес-центр «Офір», стосовно земельної ділянки, розташованої по вул. Абрикосовій, 8, у м. Бердянськ Запорізької області.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення сесії в частині, визнання рішення сесії таким, що втратило чинність, відмовлено.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про зобовязання вчинити певні дії закрито.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до пункту 1.3 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради народних депутатів Запорізької області № 364 від 13 серпня 1992 року «Про відведення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальним забудовникам», виконком вирішив дозволити управлінню архітектури та містобудування, виробничому обєднанню житлово-комунального господарства відвести земельні ділянки для будівництва житлових будинків: ОСОБА_5 по вул. Абрикосовій, 8, площею 840 кв.м. (т. 1, а.с. 57).

05 жовтня 1992 року представником управління архітектури і містобудування міста Бердянська були відбиті на місцевості межі, установлені межові знаки і передана зазначена земельна ділянка в натурі ОСОБА_5, що підтверджено копією акту № 209 від 05.10.1992 року (т. 1, а.с. 14).

Згідно рішення Бердянської міської ради Запорізької області № 36 від 01 листопада 2007 року у зв'язку з тим, що громадяни не оформили правовстановлюючі документи на земельні ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства та не використовують землю за цільовим призначенням: п. 1.21 ОСОБА_5 (у рішенні помилково вказано «Ізонов») ОСОБА_6, вул. Абрикосова, 8, пункти, (в тому числі п. 1.3) рішення виконкому від 13.08.1992 року № 364 «Про відведення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальним забудовникам», вважати такими, що втратили чинність (т. 1, а.с. 74).

Прийняттю зазначеного рішення передувала робота щодо створення комісії з метою визначення перспективних територій, придатних для індивідуальної садибної забудови згідно розпорядження міського голови № 702-р від 27.11.2006 року, затверджено порядок створення і ведення містобудівного кадастру м. Бердянська, а також план-графік проведення інвентаризації територій м. Бердянська, проведено роботи з обробки, аналізу наданих матеріалів згідно з планом-графіком проведення інвентаризації (т. 1, а.с. 64).

Виконавчим комітетом Бердянської міської ради Запорізької області 23.10.2007 року було прийнято рішення № 575 «Про підсумки інвентаризації території житлового масиву «Східний-1», відповідно до якого Бердянським міським управлінням земельних ресурсів виявлено 35 земельних ділянок, які не забудовано та не оформлено правовстановлюючі документи, в тому числі й по вул. Абрикосовій, 8, у звязку з цим виконком вирішив: оприлюднити інформацію про проведення інвентаризації земельних ділянок в засобах масової інформації, оприлюднити перелік зазначених земельних ділянок в засобах масової інформації та протягом місяця з дня такого оприлюднення приймати заяви від вищезазначених осіб з розясненнями причин порушення Земельного кодексу України щодо оформлення земельних ділянок (т. 1, а.с. 72-73).

З огляду на викладене вище, суд дійшов вірного висновку, що батькові позивача було відомо про дії Бердянської міської ради та її виконкому щодо раніше виділених під будівництво земельних ділянок.

Далі, рішенням Бердянської міської ради від 31.01.2008 року за № 12 (п. 59) надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,085 га, розташованої по вул. Абрикосовій, 8, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно її заяви від 14.01.2008 року (т. 1, а.с. 7-8).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 307306 від 03.11.2014 року, батько позивача - ОСОБА_5, помер 30 жовтня 2014 року (т. 1, а.с. 25).

Позивач звернувся до Бердянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька та за його заявою нотаріусом була заведена спадкова справа № 612/2014 (т. 1, а.с. 86, 88-125).

Згідно заяви ОСОБА_3 до нотаріальної контори від 18 вересня 2015 року, до складу спадкового майна входить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 106), позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку вказаної квартири, належної спадкодавцю ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 122).

Як вбачається з копій відповідей управління містобудування та архітектури виконкому Бердянської міської ради № 241 від 06.04.2015 року, № 390 від 08.06.2015 року та виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 1018/04-У-774 від 19.05.2015 року, позивач через півроку після смерті батька, навесні 2015 року, звертався до управління містобудування та архітектури з заявою щодо погодження ситуаційної схеми генерального плану на земельну ділянку за адресою: вул. Абрикосова, 8, площею 840 кв.м., на яку отримав відмову начальника управління містобудування та архітектури, головного архітектора міста, де зазначено, що надана схема не відповідає даним містобудівного кадастру. Бердянською міською радою прийнято рішення від 01.11.2007 року № 36 «Про відміну пунктів рішень виконкому «Про надання громадянам земельних ділянок для будівництва житлових будинків» від 13.08.1992 року № 364, згідно якого п. 1.3 вважається таким, що втратив чинність. Рішенням сесії Бердянської міської ради від 31.01.2008 року № 12 надано дозвіл іншому громадянину на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,085 га по вул. Абрикосовій, 8, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1, а.с. 10, 11, 12).

Позивач зазначав, що право володіння на спірну земельну ділянку перейшло до нього на підставі дії ст. 1218 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч. 1 ст. 1225 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч.ч. 1, 3 ст. 23 ЗК України, прийнятого 18 грудня 1990 року, в редакції, яка була чинною час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відповідно до Положення про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про надання і вилучення земельних ділянок, затвердженого постановою Верховної Ради ОСОБА_7 Радянської Соціалістичної Республіки № 889-ХІІ від 27.03.1991 року було затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. У довічне успадковуване володіння земля надається громадянам ОСОБА_7 РСР для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; садівництва; дачного і гаражного будівництва; традиційних народних промислів; у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання.

Таким чином, як правильно зазначив суд в оскаржуваному рішенні, право довічного успадкування було введено в дію Земельним кодексом ОСОБА_7 РСР від 18.12.1990 року і таке право законодавчо визнавалося до 13.03.1992 року. У ЗК України в редакції від 13.03.1992 року право довічного успадкованого землеволодіння передбачено вже не було. У чинному ЗК України не передбачено можливості переходу довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на момент прийняття рішення виконкомом Бердянської міської ради народних депутатів № 364 від 13.08.1992 року про виділення батькові позивача земельної ділянки, діяв Земельний кодекс в редакції від 13.03.1992 року, а вказана вище постанова втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради УСРСР від 13.03.1992 року № 2201-ХІІ, згідно якої були затверджені нові форми державних актів: на право колективної власності на землю, на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею, тобто такого поняття, як надання громадянам у довічне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва у вказаній постанові вже не передбачалося, а тому, відповідно, не могло бути укладено і згаданого позивачем договору «Про надання у постійне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах власності».

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову суд підставно послався на те, що позивачем не оспорювалося, що державного акту на землю батько позивача не отримував, як і проекту забудови ділянки та дозволу на будівництво, земельного податку не сплачував, проте вважає, що батько набув право користування земельною ділянкою, оскільки було проведено відбивку меж в натурі та укладено договір «Про надання у постійне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах власності», не вказуючи в позові при цьому ані дати його укладення, ані сторін договору, ані даних щодо його нотаріального посвідчення, роблячи лише припущення, що акт № 209 від 05.10.1992 року про відбивку меж йшов до вказаного договору як додаток. Відповідного клопотання про витребування доказів щодо наявності відповідного запису у земельно-кадастрових документах про спірну земельну ділянку позивачем не заявлялося.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів.

Частина 1 ст. 155 ЗК України передбачає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і противоправних посягань.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що строк отримання державного акту на право власності на землю не встановлений ані Земельним кодексом України 1990 року, ані Земельним кодексом України 2001 року, проте, це б стосувалося тієї особи, якій спірна земельна ділянка виділялася під будівництво житлового будинку, тобто батькові позивача, і в разі його звернення до суду його порушені права були б відновлені за рішенням суду шляхом визнання протиправним та скасування рішення міської ради. А позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав як спадкоємець померлого батька шляхом визнання протиправним та скасування в частині рішення Бердянської міської ради № 36 від 01.11.2007 року, яким визнано таким, що втратив чинність пункт 1.3 рішення виконкому № 364 від 13.08.1992 року, за яким відводилася земельна ділянка під будівництво його батькові ОСОБА_5, а також визнання втратившим чинність рішення Бердянської міської ради № 12 від 31.01.2008 року в частині надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянку відповідачу ОСОБА_4 по вул. Абрикосовій, 8, у м. Бердянську, які стали підставою для відмови йому в погодженні схеми генерального плану, який розроблений ТОВ «Бізнес-центр «Офір».

Судом правильно встановлено, що батькові позивача ОСОБА_5 земельна ділянка не надавалася у власність відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», оскільки цей Декрет був прийнятий пізніше, ніж рішення виконкому № 364 від 13.08.1992 року, тобто, земельна ділянка надавалася у постійне користування, проте спадкодавець за життя не здійснив дій для набуття права власності на неї у передбаченому діючим на той час законодавством порядку: не звертався до міської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки, оформлення і видачі державного акту на земельну ділянку, а міською радою не приймалося відповідних рішень про надання дозволу на розроблення проекту відведення, а також послідуючих рішень про передання у власність земельної ділянки, тому відповідно до ст.ст. 1216, 1225 ЦК України право користування чи власності на земельну ділянку до спадкоємця в порядку спадкування не перейшло. Тому вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення 31 сесії Бердянської міської ради Запорізької області V скликання від 01.11.2007 року № 36 «Про відміну пунктів рішення виконкому «Про надання громадянам земельних ділянок для будівництва житлових будинків» в частині визнання п. 1.3. рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 364 від 13.08.1992 року «Про відведення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальним забудовникам», таким, що втрачає чинність щодо ОСОБА_5, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що до нього, як спадкоємця, в порядку спадкування перейшло право користування земельною ділянкою, що виділялася його батькові для будівництва будинку.

Суд також дійшов обґрунтованого висновку, що визнання рішення сесії Бердянської міської ради від 31.01.2008 року № 12 стосовно надання дозволу ОСОБА_4 на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,085 га, розташованої по вул. Абрикосовій, 8, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд таким, що втратило чинність, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту, тому підстав для задоволення позову в цій частині також не має.

Щодо позовної вимоги про зобовязання виконавчого комітету Бердянської міської ради (управління містобудування та архітектури) погодити схему генерального плану, розроблену «Бізнес-центр «Офір», стосовно земельної ділянки, розташованої по вул. Абрикосовій, 8, в м. Бердянськ Запорізької області, то в цій частині спір не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, отже, провадження в цій частині позову підлягає закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, як правильно зазначив суд в оскаржуваному рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів судових витрат у вигляді судового збору, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду (т. 2, а.с. 1).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: