Провадження № 2/752/976/16
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

07 червня 2016 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого - судді Новак А.В.,

при секретарі Закаблуківській О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,-

встановив:

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Мотивував свої вимоги тим, що вона надала відповідачу позику у розмірі 400 гривень, про остання надала письмову розписку від 14.06.2014 року.

Крім того, надала у позику кошти у розмірі 428.90 гривень, про що свідчить касовий чек від 14.06.2014 року на придбання пилососу, 343 гривні про що свідчить касовий чек від 29.06.2014 року на придбання фарби та ґрунтовки, 28.9 гривень про що свідчить касовий чек від 28.06.2014 року на придбання засобу для вигрібних ям, 549.96 гривень про що свідчить товарний чек від 14.06.2014 року на придбання дренажного насосу для басейну на суму 549.96 гривень.

Також, як вказує позивач вона, як позику перерахувала на картковий рахунок відповідача 24.06.2014 року - 2000 гривень, 22.07.2014 року - 1000 гривень, 12.08.2014 року - 300 гривень, 02.08.2014 року - 2000 гривень.

Позивачка вказує, що вона надала відповідачу фінансову позику у загальному розмірі 7050 гривень 76 копійок.

Позивач надала пояснення, що нею було допущено помилку при підрахунку загального розміру боргу, і вона просить суд з урахуванням різкого підвищення курсу гривні по відношенню до долара США стягнути на її користь 13325 гривень.

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позовної заяви та просила суд ухвалити рішення, яким стягнути на її користь суму заборгованості у розмірі 13325 гривень.

Представник відповідача в судовому засіданні з посиланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, як такі що пред'явлені безпідставно та необґрунтовано.

Заслухавши сторони, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

З матеріалів справи вбачається, що у позивача відсутні докази того, що вона надавала ОСОБА_2 грошові кошти.

Суд не бере до уваги та не приймає як належний і допустимий доказ розписку від 14.06.2016 року на суму 400 гривень, оскільки із змісту останньої не вбачається, що така сума коштів передавалася ОСОБА_2 в якості позики, а така само не міститься ідентифікуючих даних за якими моживо визначити позикодавця та позичальника, їх адреси проживання, строк на який надано грошові кошти у позику тощо.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Оцінюючи надані позивачем фіскальні чеки та товарний чек, суд вбачає наявність здійснення покупки певних товарів зазначених у них і з урахуванням того факту, що оригінали чеків, оглянутих в судовому засіданні зберігаються у позивача, суд дійшов висновку про те, що такі не доводять факт надання позички відповідачу.

Також з матеріалів квитанцій про зарахування грошових коштів на картковий рахунок вбачається, що як платником (особа яка зараховувала) так і отримувачем зазначених у квитанція коштів є відповідач, а позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження факту того, що саме вона у такий спосіб надала відповідачу такі грошові кошти, як позику.

Крім того, позивач в ході розгляду справи не змогла надати суду відповідь, щодо строку повернення позики, а так само не надала суду доказів того, що нею відправлялися будь-які претензії на адресу відповідача із вимогою про повернення боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, аналізуючи матеріали справи та докази надані зокрема позивачем, суд дійшов висновку про те, що надані позивачем докази не відповідають вимогам визначеним правилами статей 1056, 1047, 1049 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Суд вважає, що позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами факту надання нею у позику грошових коштів відповідачу ОСОБА_2, оскільки таких доказів в ході судового засідання позивачем надано не було.

Твердження позивача, судом не беруться до уваги, оскільки такі суперечать матеріалам справи та не доведені будь-якими належними та допустимими доказами і викладені представником позивача у формі припущень.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження позивача в обґрунтування позову, крім його пояснень, не підтверджені жодними доказами, а також не знайшли свого підтвердження в ході слухання справи, а тому не беруться судом до уваги і такі обставини встановлені в судовому засіданні не дають суду жодних правових підстав для задоволення позовних вимог.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову повністю.

Судові витрат між сторонами розподілити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 212-215, 223, 294-296 ЦПК України,суд,-

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя А.Новак