АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/3175/2016 головуючий у 1-й інстанції: Заєць Т.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк" на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у справі,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ПАТ КБ "Правекс-Банк" звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 13 серпня 2007 року між АКБ "Правекс-Банк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Правекс-Банк", та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №966-002/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 92000 доларів США, а позичальник зобов'язувався повернути банку цю суму в строк до 13 серпня 2022 року зі сплатою 11,99 % річних. У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня між АКБ "Правекс-Банк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Правекс-Банк", та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №966-002/07Р.

Прийняті на себе зобов'язання щодо погашення основного боргу по кредиту та нарахованих відсотків позичальник не виконав. Письмові вимоги позивача до позичальника та поручителя про погашення боргу залишились без задоволення.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 73694,69 доларів США.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ "Правекс-Банк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не вірно застосував позовну давність в порядку ст. 261 ЦК України та незаконно відмовив у задоволенні всіх вимог, замість тих, щодо яких сплинув строк позовної давності; також судом першої інстанції не вірно розтлумачено зміст п. 4.4 кредитного договору, оскільки в зазначеному пункту передбачена можливість дострокового припинення строку користування кредитом лише за ініціативою банку у разі повідомлення про це боржника.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ПАТ КБ "Правекс-Банк" в суд апеляційної інстанції не з'явилось, про час і місце розгляду справи повідомлено належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що 13 серпня 2007 року між АКБ "Правекс-Банк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Правекс-Банк", та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №966-002/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 92000 доларів США, а позичальник зобов'язувався повернути банку цю суму в строк до 13 серпня 2022 року зі сплатою 11,99 % річних (п. 1.2 кредитного договору).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня між АКБ "Правекс-Банк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Правекс-Банк", та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №966-002/07Р, за яким поручитель зобов'язалась солідарно відповідати перед кредитором за всіма зобов'язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 серпня 2007 року.

Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 13 серпня 2007 року між АКБ "Правекс-Банк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Правекс-Банк", та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір №966-002/07Р, згідно якого останній передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Як убачається з матеріалів справи, внаслідок неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором станом на 18 червня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 73694,69 доларів США., яка складається: 45914 доларів США - заборгованість по кредиту; 19512,89 доларів США - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами; 58,56 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 8209,24 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитними коштами.

25 червня 2015 року ПАТ КБ "Правекс-Банк" зверталося з письмовими вимогами до позичальника та поручителя про виконання порушеного зобов'язання за кредитним договором №966-002/07Р від 13 серпня 2007 року, проте зазначені вимоги залишились без задоволення.

За положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно із пунктом 4.4 кредитного договору шляхом підписання даного договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п. 1.2 даного договору, припиняється достроково, на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.

Згідно п. 6.1.7 кредитного договору позичальник зобов'язується у разі виникнення подій, зазначених у п.п. 4.4, 9.3, 9.4, 9.7 даного договору, достроково погасити заборгованість за кредитом та відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 6 лютого 2012 року, а тому за визначенням пункту 4.4. договору строк користування кредитом припинився достроково, на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення, тобто з 10 березня 2012 року.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено - на 10 березня 2012 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише 3 серпня 2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року № 6-249цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідач заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимог банку у суді першої інстанції (а. с. 58-62).

Зважаючи на викладене та ураховуючи те, що останній платіж по кредиту було здійснено позичальником 6 лютого 2012 року, суд дійшов правильного висновку про те, що строк користування кредитом був достроково припинений 10 березня 2012 року і саме з 11 березня 2012 року почався перебіг строку позовної давності банку для звернення з відповідним позовом до суду. За таких обставин позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки з позовом банк звернувся лише 3 серпня 2015 року.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що на підставі ст. 261 ЦК України на користь банку підлягають стягненню кредитні кошти по сплаті щомісячних платежів в межах трьохрічного строку позовної давності до дня звернення до суду, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, після зміни строку виконання зобов'язання до 10 березня 2012 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4. договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 10 березня 2012 року не підлягали виконанню.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного тлумачення судом першої інстанції пункту 4.4 кредитного договору, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки зі змісту зазначеного пункту не вбачається обов'язкової умови дострокового припинення строку користування кредитними коштами лише за умови повідомлення банком про це боржника.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи з урахуванням вищевикладеного не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк" відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Судді: