Справа № 202/3331/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(з а о ч н е)

15 вересня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого - судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Герасименка В.А., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності домоволодіння та визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що з 20 травня 1964 року перебувала в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3. Згідно із договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 09.12.1955 року ОСОБА_3 було надано земельну ділянку площею 564 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ванди Василевської, 31 для будівництва одноповерхового двокімнатного житлового будинку площею 22,14 кв.м. на відстані 4 м від червоної лінії забудови. Рішенням виконкому міської ради народних депутатів від 10.11.1957 року № 1344 вул. Ванди Василевської, була перейменована на вул. Вяземську. В 1960 році на вищевказаній земельній ділянці чоловіком було побудовано житловий будинок площею 81,7 кв.м., а згодом літня кухня, сараї, вбиральня. Згідно з технічним паспортом від 30.10.2013 року загальна площа будинку складає 100,5 кв.м., житлова 56,3 кв.м. Після реєстрації шлюбу постійно були зареєстровані та проживали з чоловіком в зазначеному будинку. 28 липня 2009 року ОСОБА_3 помер. Після смерті чоловіка вона прийняла спадщину, але постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки право власності на спірний будинок не було зареєстровано за спадкодавцем за його життя. За цих підстав позивач просить встановити факт набуття ОСОБА_3 у власність домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вяземська, 31, та визнати за нею право власності на це домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. А-1, прибудови (1 пов.) літ. А1-2, мансардного поверху літ. А1-2, прибудови літ. а-1, погрібу під літ. А-1, погрібу під літ. А-1, ганку літ. а, ганку літ. а1, тамбуру літ. а1-1, сходів літ. а2, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, сараю літ. Д, убиральні літ. Ж, навісу літ. З, навісу літ. И, сараю (І поверх) літ. К-2, гаражу (ІІ поверх) літ. К-2, навісу літ. Л, споруд № 1-7, І, ІІ (колонка, ворота, цоколь, вигрібна яма, сходи, замощення).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та наполягав на його задоволенні.

Відповідач - Дніпропетровська міська рада явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про час і місце судового розгляду була повідомлена, у зв'язку із чим справу вирішено у відсутності представника відповідача з урахуванням наявних у справі його письмових заперечень проти позову, в яких він посилається на те, що міською радою права позивача не порушені. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Позивачем не надано доказів набуття спадкодавцем за життя права власності на нерухоме майно. Згідно з договором про надання земельної ділянки від 09.12.1955 року спадкодавцю було надано дозвіл на побудову житлового одноповерхового двокімнатного будинку житловою площею 22,14 кв.м., сараю, прибиральні. Отже, позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на домоволодіння з прибудовами, які не передбачені договором про надання земельної ділянки від 09.12.1955 року є необґрунтованими. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора явку свого представника у судове засідання також не забезпечила, надала заяву про розгляд справи без участі її представника.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав:

Судом встановлено, що згідно з договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 5 грудня 1955 року, укладеного на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської райради депутатів трудящих від 10 травня 1955 року № 1031 про відведення земельної ділянки, актом відведення земельної ділянки від 2 червня 1955 року чоловіку позивача ОСОБА_3, шлюб з яким зареєстрований 20 травня 1964 року, була надана земельна ділянка по вул. Ванди Василевської, 31 площею 564 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового одноповерхового двокімнатного будинку житловою площею 22,14 кв.м.

Рішенням виконкому міської ради народних депутатів від 10.11.1957 року № 1344 Про перейменування вулиць м. Дніпропетровська вулиця Ванди Василевської в Індустріальному районі була перейменована на вулицю Вяземську.

Також судом встановлено, що 28 липня 2009 року ОСОБА_3 помер.

На час його смерті позивач була зареєстрована та проживала разом із ним у будинку № 31 по вул. Вяземській в м. Дніпропетровську.

В жовтні 2013 року позивач звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, зокрема, на вищевказаний житловий будинок. При цьому діти спадкодавця, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відмовилися від прийняття спадщини після смерті батька на користь позивача. Але постановою державного нотаріуса позивачу було відмовлено у вчиненні даної нотаріальної дії з тієї причини, що за життя право власності на нерухоме майно не було зареєстроване за спадкодавцем.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту на домоволодіння № 31 по вул. Вяземській в м. Дніпропетровську, вказане домоволодіння станом на 30 жовтня 2013 року складається з житлового будинку загальною площею 111,6 кв.м. житловою площею 56,3 кв.м. літ. А-1 (рік побудови - 1960), прибудови (1 пов.) літ. А1-2 (рік побудови 1983), мансардного поверху літ. А1-2 (рік побудови - 1988), прибудови літ. а-1 (рік побудови - 1960), погрібу під літ. А-1 (рік побудови - 1983), погрібу під літ. А-1 (рік побудови - 1960), ганку літ. а (рік побудови - 1960), ганку літ. а1 (рік побудови - 1988), тамбуру літ. а1-1 (рік побудови - 1988), сходів літ. а2 (рік побудови - 1988), літньої кухні літ. Б (рік побудови - 1963), сараю літ. В (рік побудови - 1964), сараю літ. Г (рік побудови - 1972), сараю літ. Д (рік побудови - 1969), убиральні літ. Ж (рік побудови - 1986), навісу літ. З (рік побудови - 1986), навісу літ. И (рік побудови - 1986), сараю (І поверх) літ. К-2 (рік побудови - 1988), гаражу (ІІ поверх) літ. К-2 (рік побудови 1988), навісу літ. Л (рік побудови - 1990), споруд № 1-7, І, ІІ (колонка, ворота, огорожа, цоколь, вигрібна яма, сходи, замощення).

Згідно з висновком № 3100-15 від 03.11.2015 року судової будівельно-технічної експертизи житловий будинок літ. А-1, що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вяземська, 31 придатний до експлуатації, дефектів та пошкоджень конструкцій, що впливають на нормальну та безпечну експлуатацію будівлі в цілому не виявлено.

У 1955 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пп. 4, 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель, затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, громадяни набували статусу власника житлового будинку та згідно зі ст. 58 Цивільного кодексу УРСР 1922 року набували право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

На час будівництва будинку у 1950-х роках не було передбачено чинним на той час законодавством обов'язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності в БТІ. Така реєстрація була введена в дію в 1990-х роках, але законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено.

Відповідно до вимог ст. ст. 25, 346, 328 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та його спадкоємцям вирішується судом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірний житловий будинок було набуто у відповідності із діючим на той час законодавством.

Стаття 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових права на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Приймаючи до уваги, що право власності на спірний спадковий будинок було набуто ОСОБА_3 після закінчення його будівництва відповідно до вимог діючого на той час законодавства, суд вважає, що зазначений житловий будинок є об'єктом права власності, а отже, і об'єктом спадкування після його смерті.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 3 статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Враховуючи, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 позивач була зареєстрована та постійно проживала з ним за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вяземська, 31, від спадщини не відмовлялася, вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Таким чином, виходячи з того, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалося відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на момент смерті забудовника було повністю завершене, не є самочинним, позивач, як спадкоємець першої черги, у відповідності до вимог спадкового законодавства спадщину прийняла, інші спадкоємці від прийняття спадщини відмовилися, але наразі їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що реєстрація права власності спадкодавця на будинок відсутня, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на цей будинок з усіма належними прибудовами та спорудами в порядку спадкування після смерті чоловіка.

Доводи представника відповідача, викладені в його письмових запереченнях, про не порушення міською радою прав позивача, а також недоведеність позивачем набуття спадкодавцем за життя права власності на спірне нерухоме майно та безпідставність позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на домоволодіння з прибудовами та спорудами, які не передбачені договором про надання земельної ділянки від 09.12.1955 року, суд вважає необґрунтованими, оскільки позов предявлений ОСОБА_2 до належного відповідача Дніпропетровської міської ради, саме яка представляє територіальну громаду міста і у власність якої за законом переходить спадкове майно у разі відсутності спадкоємців або неприйняття ними спадщини, та судом встановлено, що право власності на спадкове майно хоча й не було зареєстроване за спадкодавцем за його життя в органах, що здійснюють державну реєстрацію права власності, але набуте ним відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час його будівництва, та не є самочинним у розумінні ст. 105 ЦК УРСР та ст. 376 ЦК України 2003 року.

Щодо вимог позивача про встановлення в судовому порядку відповідно до ст. 256 ЦПК України факту набуття ОСОБА_3 за життя у власність домоволодіння по вул. Вяземській, 31 у м. Дніпропетровську, то вони не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на житловий будинок загальною площею 111,6 кв.м. житловою площею 56,3 кв.м. за адресою: м. Дніпро (раніше м. Дніпропетровськ), вулиця Вяземська, 31 (тридцять один) літ. А-1 з прибудовою (1 пов.) літ. А1-2, мансардним поверхом літ. А1-2, прибудовою літ. а-1, погрібом під літ. А-1, погрібом під літ. А-1, ганком літ. а, ганком літ. а1, тамбуром літ. а1-1, сходами літ. а2, літньою кухнею літ. Б, сараєм літ. В, сараєм літ. Г, сараєм літ. Д, убиральнею літ. Ж, навісом літ. З, навісом літ. И, сараєм (І поверх) літ. К-2, гаражем (ІІ поверх) літ. К-2, навісом літ. Л, спорудами № 1-7, І, ІІ (колонка, ворота, огорожа, цоколь, вигрібна яма, сходи, замощення) в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3, який помер 28 липня 2009 року.

В іншій частині позову відмовити.

Це заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Ю. Марченко