У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від

4 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Здолбунівської міської ради Рівненської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство «Здолбунівське міське бюро технічної інвентерезації», про визнання рішення незаконним, його скасування та визнання свідоцтва про право власності недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом про визнання рішення незаконним, його скасування та визнання свідоцтва про право власності недійсним, обґрунтовуючи його тим, що в 1990 році ОСОБА_2 отримав квартиру АДРЕСА_1. Квартира надана ОСОБА_2 як працівнику залізниці. 17серпня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. 16 листопада 2001 року у вказаній квартирі було зареєстровано ОСОБА_4 та її сина від першого шлюбу - ОСОБА_5 3 жовтня 2003 року в квартирі було зареєстровано ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 від першого шлюбу.

В червні 2014 року ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_4 та

ОСОБА_5С, які не проживали у вказаній квартирі, з травня 2013 року знятися з реєстраційного обліку, однак вони відмовилися пояснивши це тим, що по ј вказаної квартири належить їм на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Вказують, що з відповіді КП «Здолбунівське МБТІ» позивачі дізналися, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на чотирьох осіб - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Зазначають, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно було видане на підставі розпорядження голови Здолбунівської міської ради № 124 від

4 листопада 2003 року.

Вважають, що розпорядження голови Здолбунівської міської ради від

4 листопада 2003 року № 124 є незаконним, а тому підлягає скасуванню. Так, свідоцтво про право власності, яке видане на підставі цього розпорядження, має бути визнане недійним оскільки, ОСОБА_2 письмової згоди на приватизацію квартири не давав, заяву про передачу квартири у приватну власність від себе та свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 не подавав.

Стверджує, що в копіях заяви керівнику органу приватизації та заяви про реєстрацію права власності на нерухоме майно підпис йому не належить, а у заяві керівнику органу приватизації його підпис взагалі відсутній.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 4 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову, вірно виходив із того, що позивачем пропущено передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Суди також вірно зазначали, що відмітка - «Право на безоплатну приватизацію житла використано в обсязі 16,83 кв. м», в паспорті який є особистим документом кожного громадянина, свідчить про те, що позивач міг довідатися або довідався про порушення свого права на приватизацію квартири, проте із позовом до суду звернувся лише 16 липня 2014 року.

Доводи, на які посилається заявник у касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від

22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від

4 березня 2016 рокуі доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Здолбунівської міської ради Рівненської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство «Здолбунівське міське бюро технічної інвентерезації», про визнання рішення незаконним, його скасування та визнання свідоцтва про право власності недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 4 березня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна