АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/1313/2016 р. Головуючий в І інстанції Єпішин Ю.М.
Доповідач Полікарпова О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року квітня місяця 29 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддівОСОБА_2
ОСОБА_3П
за участі секретаряОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 23 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

В листопадні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом зазначивши, що їй належала квартира АДРЕСА_1, в якій вона проживала разом з онукою ОСОБА_8 З появою соціального робітника ОСОБА_9 між позивачкою та її онукою почалися конфлікти. Згодом, за допомогою ОСОБА_9, вона виселила онуку з квартири, звернувшись з позовом до суду та скасувала заповіт на її імя. В цей час ОСОБА_9 було запропоновано позивачці укласти договір довічного утримання, за умовами якого вона надає їй належний догляд, лікування, проживання в цій квартирі до смерті, поховання, а позивачка в свою чергу переоформляє на неї свою квартиру. 31.01.2014р. між нею та ОСОБА_9 було укладено угоду, яка посвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_10

В жовтні 2015 р. від сина ОСОБА_9 відповідача ОСОБА_7 позивачка дізналась, що він є власником її квартири за договором дарування від 07.10.2015р., укладеним між ним та його матірю, і що ОСОБА_9 померла, а він має намір продати квартиру, а тому вона повинна звільнити її.

Позивачка вважає, що укладаючи договір дарування квартири вона помилилась стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо прав та обовязків сторін, оскільки вважала цей правочин договором довічного утримання, а не договором дарування. Також зазначала, що фактичної передачі квартири не відбулось, вона продовжує проживати в цій квартирі, оскільки вона є єдиним місцем її проживання і сплачувати комунальні платежі. На цій підставі просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений від 31.01.2014р. між нею та ОСОБА_9 Витребувати зазначену квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 та передати їй.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 23 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 подала на нього апеляційну скаргу і, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_7 свої заперечення на апеляційну скаргу до суду не надав. На розгляд справи до суду апеляційної інстанції не зявився двічі, хоча був належним чином повідомлений, про що свідчить зворотнє повідомлення, розписка його представника та заява відповідача до суду. Причини особистої неявки на розгляд справи суду не повідомив.

Заслухавши доповідача, доводи апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи позивачці у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вона не надала доказів на підтвердження відсутності її волевиявлення саме під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність ОСОБА_9 квартири, яка є її єдиним житлом, а тому підстав для визнання договору дарування квартири недійсним не має.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком районного суду.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", видно, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Тобто, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. При цьому суд визначає наявність чи відсутність помилки не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015р. №6-202цс15; від 02 грудня 2015р. №6-2087цс15; від 16 березня 2016р. №6-93цс16, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 на праві власності належала трьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Відповідно до рішення виконкому Дніпровської районної у м. Херсоні ради №134 від 30.04.2014р. ОСОБА_6 було призначено помічника ОСОБА_9 (а.с.68).

31 січня 2014 року між позивачкою та ОСОБА_9 укладений нотаріально посвідчений договір дарування зазначеної квартири (а.с. 11).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

07 жовтня 2015 року між ОСОБА_9 та відповідачем було укладено договір дарування спірної квартири (а.с.12-14).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-КГ №207070 від 30.10.2015 р., ОСОБА_9 померла 25.10.2015 р. (а.с. 75).

Судовою колегією встановлено, що позивачка постійно й до теперішнього часу проживає у спірній квартирі, виконує всі повноваження власника житла та несе витрати з її утримання, що підтверджується копією розрахункових книжок по сплаті комунальних послуг та квитанцій в матеріалах справи (а.с. 138 148).

Доказів того, що дана квартира після укладення договору була передана у власність відповідача суду надано не було. Даний факт також підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.02.2016р., зі змісту якої вбачається, що власником спірної квартири є позивачка (а.с.87).

Судовою колегією було встановлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є учасником війни, на момент укладення спірного договору їй виповнилось 85 років (а.с.27; 149).

Згідно наданої копії медичної карти та довідки КЗ «Херсонської обласної психіатричної лікарні» від 03.05.2013р. №110, ОСОБА_6 страждає на хронічну сенсоневральну приглухуватість 4 ступеня (без слухового апарата повна глухота), ішемічну хворобу серця, церебральний атеросклероз, і як наслідок цих захворювань - психоорганічний синдром (а.с.15-24).

Встановлено з пояснень свідків, що як до укладення оспорюваного договору, так і після ОСОБА_9 надавала позивачці допомогу, як матеріальну так і фізичну, а згодом перестала до неї приходити.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінку тій обставині, що позивачка під час укладення договору дарування квартири, яка є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цієї квартири у власність ОСОБА_9 лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та її утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до останньої лише після смерті позивачки. Зважаючи, що договір дарування по своїй суті не передбачає виникнення таких обов'язків у обдарованого і не обмежує останнього в праві розпорядитися отриманою в дар квартирою на свій розсуд, позивачка при укладанні оспорюваного договору дарування помилялися щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і ОСОБА_9, внаслідок чого ОСОБА_9 за договором дарування була передана спірна квартира її синові, відповідачу по справі.

При визнанні договору дарування спірної квартири недійсним у власника майна виникає право витребувати його у обдарованого, як у особи яка набула його за безвідплатним договором, на підставі ч.3 ст.388 ЦК України.

Оскільки судом першої інстанції не було зясовано всіх обставин укладання спірного договору, не дано оцінку доказам, якими обґрунтовано позовні вимоги, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 23 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 31 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим №85.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 і передати її ОСОБА_6.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий підпис ОСОБА_1

Судді два підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

З оригіналом згідно:

Копія рішення оформлена 04 травня 2016 року

Рішення набрало законної сили 29 квітня 2016 року

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання ОСОБА_4