АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1255/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Енергобанк», третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Енергобанк» ОСОБА_7 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Енергобанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 20 квітня 2011 року його було прийнято на роботу на посаду юрисконсульта Черкаської регіональної дирекції ПАТ «Енергобанк». 17 лютого 2014 року в звязку із змінами в організаційній структурі підприємства його було переведено на посаду юрисконсульта по м. Черкаси відділу позовної роботи департаменту юридичного забезпечення та роботи з проблемними активами.

Постановою Правління НБУ № 96 від 12.02.2015 року було прийняте рішення про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних та з 13.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію.

27 квітня 2015 року на підставі наказу № 300-о від 23.04.2015 року ОСОБА_6 було звільнено з ПАТ «Енергобанк» у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. ПАТ «Енергобанк» зобовязаний в день звільнення виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 20.04.2013 року по 27.04.2015 року. Сума невиплаченої заробітної плати за квітень 2015 року та розрахункових коштів при звільненні становила 9 459,83 грн.

05 травня 2015 року через касу відділення №1 ПАТ «Енергобанк» у м. Черкаси позивачу була виплачена частина заробітної плати за квітень 2015 року в розмірі 1 685,41 грн. Остаточний розрахунок в сумі 7774,42 грн. було проведено лише 28.12.2015 року після зарахування вказаної суми коштів на рахунок позивача в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вважає, що кількість днів затримки здійснення розрахунку за період з 27 квітня по 28 грудня 2015 року становить 173 дні, а розмір середнього заробітку складає 195 грн. 12 коп. на день, а тому загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 33755, 76 грн.

Просив стягнути з ПАТ «Енергобанк» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 33755 грн. 76 коп. без відрахувань податків та обовязкових платежів

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ПАТ «Енергобанк» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 квітня 2015 року по день фактичного розрахунку - 28 грудня 2015 року в сумі 32975 грн. 28 коп. без відрахувань податків та обовязкових платежів. В іншій частині позову відмовити.

Не погоджуючись з рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року представник ПАТ «Енергобанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши учасників процесу, які з»явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що трудові права позивача щодо отримання всіх сум що належали йому від підприємства при звільненні були порушені з вини підприємства, а тому за весь час затримки розрахунку відповідно до положень ст. 117 КЗпП України на його користь підлягає стягненню середній заробіток.

Проте, погодитися із таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки судом було порушено норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 20.04.2011 року по 27.04.2015 року працював у відповідача на посаді юрисконсульта та був звільнений у зв»язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 27.04.2013 року.

Відповідно до розрахункового листка при звільненні позивачу при звільненні підлягала до виплати заробітна плата за квітень 2016 року та розрахункові кошти в загальній сумі 9 4569 гривень 83 копійки /а.с. 9/.

Відповідно до видаткового касового ордеру частина вказаної суми в розмірі 1685, 41 гривня були виплачені ОСОБА_6 16.04.2015 року, залишок суми в розмірі 7735 гривень 55 копійок були виплачені йому 28.12.2015 року /а.с. 10, 12/.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 12.02.2015 року № 96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних» та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 12 та ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також на підставі Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 29 від 12.02.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила розпочати з 13.02.2015 року процедуру виведення ПАТ «Енергобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Тимчасова адміністрація була запроваджена строком на три місяці з13.02. 2015 року по 12.05.2015 року включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30.04.2015 року № 93 було продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» по 11.06.2015 року.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.06.2015 року № 115 було запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» з 12.06.2015 року.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов»язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов»язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Ст. 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до положень пункту 3 ч. 5 ст. 36 даного Закону під час тимчасової адміністрації на здійснюється нарахування неустойки /штрафів, пені/, інших фінансових /економічних/ санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов»язань щодо сплати податків і зборів /обов»язкових платежів/, а також зобов»язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов»язань банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Оскільки на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення у ПАТ «Енергобанк» було введено тимчасову адміністрацію, стягнення коштів у будь-який інший спосіб, в тому числі і шляхом задоволення позову, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є неможливим

Правова позиція з цього питання викладена в Постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року і є обов»язковою для застосування судами інших інстанції при розгляді справ такої категорії.

Пунктом 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону не поширюється на зобов»язання банку, щодо виплати крім інших платежів також заробітної плати /підпункт 3 ч. 6 /.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав непереконливими доводи відповідача про те, що задоволення вимог кредиторів банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація , може бути здійснено виключно в процедурі ліквідації банку та в порядку черговості, визначеної ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таку позицію суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковою виходячи із того, що кошти про стягнення яких ОСОБА_6 звернувся з позовом до суду не є заробітною платою, а тому не може підпадати під дію п. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, положення ст. 117 КЗпП України можна вважати економічними санкціями щодо відповідача за несвоєчасну виплату заробітної плати, які відповідно до пункту 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюються.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вказані положення не врахував та прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» - задовольнити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Енергобанк», третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Енергобанк» ОСОБА_7 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :