Справа № 463/4667/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/605/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Кабаля І.І., Шумської Н.Л.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_4 ОСОБА_5-Н.Я. та ПАТ «ВіЕс Банк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року у справі за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором кредиту, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «ВіЕс Банк» про захист прав споживача кредитних послуг,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року первісний позов ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором кредиту задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 Вітольдівнина на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за договором кредиту KF 46605 від 21.08.2008 року в сумі 1 858 доларів США, 56 центів, що станом на 19.06.2015 року еквівалентно 39 641 гривню 51 копійку. В задоволенні решти вимог відмовлено за безпідставністю. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «ВіЕс Банк» про захист прав споживача кредитних послуг - відмовлено за безпідставністю вимог.

Додатковим рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2015 року вирішено питання стягнення судового збору.

Рішення Личаківського районного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року оскаржила представник ОСОБА_4 ОСОБА_5-Н.Я. подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що не погоджується з оскаржуваним рішенням, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, не повністю встановлено, що обставини справи, які мають значення для встановлення дійсного змісту правовідносин, встановленим у справі обставинам суд дав невірну юридичну оцінку. Також зазначає, що судом неправомірно відхилено заяву про призначення судової експертизи, що призвело до неправильного визначення розміру грошових вимог та юридичних підстав їх виникнення. Суд безпідставно не взяв до уваги заперечення відповідача за первісним позовом щодо розміру, структури, факту надання кредиту, валюти кредиту, прострочення кредитора в щомісячних зобовязаннях нарахування процентів, застосування кредитором договірної черговості зарахувань фактично сплачених грошових сум. Заявлені мотиви і факти обману споживача кредитних послуг судом першої інстанції аргументовано не відхилені і в рішенні не відображені, хоча досліджувались в судовому засіданні, досліджені докази щодо надання кредиту в національній валюті України гривні в рішенні не відображені, а отже невідомі мотиви їх відхилення судом, що є порушенням норм процесуального права. Окрім того, вказує, що судом першої інстанції позовна давність щодо грошових вимог кредитодавця судом безпідставно не застосована.

Просить призначити у справі судову економічну експертизу документів фінасово-кредитної операції за кредитом, виданим ОСОБА_4 за кредитним договором № KF 46605 від 21.08.2008 року, згідно з заявою представника ОСОБА_6 від 18.06.2015 р.; рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року в частині задоволення позовних первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, зустрічний позов задоволити повністю.

Також рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року оскаржила представник ПАТ «ВіЕс Банк» - ОСОБА_7 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що не погоджується із висновком районного суду, що банком не обґрунтовано розміру нарахування пені за несвоєчасне виконання зобовязань ОСОБА_4, оскільки банком подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, додатком до якої долучено розширений розрахунок боргу за кредитним договором KF 46605 від 21.08.2008р. , де чітко обґрунтовано нарахування пені.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року та ухвалити нове, яким задоволити вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 21 січня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк», який є правонаступником ВАТ «Елелктрон Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №KF 46605 з додатками, згідно умов якого позивач ПАТ «ВіЕс Банк» надав відповідачу ОСОБА_4 кредит в розмірі 12 980 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 21.01.2014року, під 10,99% річних на придбання автомобіля «FORD FIESTA COMFORT» (а.с.6-11).

Згідно договору застави від 21 січня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та забезпечення своєчасного та повного повернення кредиту, процентів за користування ним, оплати штрафних санкцій, у передбачений чинним законодавством України та кредитним договором випадках, відшкодування інших витрат та збитків відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» в забезпечення виконання своїх зобовязань ОСОБА_4, як заставодавець передала ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», як заставодавцю належне їй на праві власності рухоме майно з всіма приналежностями та покращеннями, які є на момент укладення цього договору та можуть виникнути в майбутньому, а саме легковий автомобіль НОМЕР_1 2007 року випуску. (а.с.136-138)

Матеріалами справи встановлено, що ПАТ «ВіЕс Банк» належно виконано умови кредитного договору, а саме відповідачу за первісним позовом ОСОБА_4 видано обумовлені у кредитному договору грошові кошти в сумі 12980 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки №1333_12 від 21.01.2008 р. (а.с.12).

Відповідно до п 5.2.9 кредитного договору позичальник зобовязаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку зобовязання у наступних випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; утворення в позичальника простроченої заборгованості та/або процентами/

Згідно п. 5.3.1 кредитного договору, банк має право: «- у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором списати з рахунків позичальника суми боргу на підставі наказу на примусову сплату боргового зобовязання, звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимагати виконання зобовязання за кредитним договором від поручителя («Гаранта»)».

У відповідності до п.6.1,6.2 даного договору згідно умов якого за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання.

Згідно заяви ПАТ «ВіЕс Банк» про уточнення позовних вимоги, станом на 19.06.2015 р. загальна сума заборгованості по кредитному зобовязанню ОСОБА_4 перед ПАТ «ВіЕс Банк» становить 2 465 доларів США, що станом на 19.06.2015 року еквівалентно 52 576,36 грн. та складається з заборгованості по кредиту в сумі 1 679,60 доларів США, що еквівалентно 35 824,45 грн., заборгованості по відсотках в сумі 178,96 доларів США, що еквівалентно 3 817,06 грн., пені в сумі 604,44 доларів США, що еквівалентно 12 934,85 грн. (а.с. 109)

Матеріалами справи встановлено, що приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 01 липня 2015 року вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2330 про звернення стягнення на предмет застави легковий автомобіль НОМЕР_1 2007 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_4. (а.с.97)

Згідно постанови головного державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського міського управління юстиції ВП №44074642 від 30.06.2015 року даний виконавчий документ було повернуто стягувачу. (а.с. 163)

Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав і обовязків є у тому числі договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Стаття 628 ЦК України регламентує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до вимог ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» районний суд прийшов до висновку про те, що позивачем необґрунтовано розміру нарахування пені за несвоєчасне виконання зобовязань ОСОБА_4, а тому стягнув з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 1 679,60 доларів США, що еквівалентно 35 824,45 грн., заборгованість по відсотках в сумі 178,96 доларів США, що еквівалентно 3 817,06 грн., що разом становить 1858, 56 доларів США, що еквівалентно 39 641, 51 грн.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що нею не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме не доведено факту порушення її прав як споживача, зокрема порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» так як умови оспорюваних кредитного договору та договору застави містять відомості про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; тип відсоткової ставки; суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний, крім того, суду не представлено доказів, які б давали законні підстави для визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Покликання представника ОСОБА_5-Н.Я. в апеляційній скарзі на те, що позичальник готівкових доларів США з каси банку 21.08.2008р. не отримував, так як таке було заборонено законодавством, колегія суддів вважає необґрунтованим виходячи із наступного.

Матеріалами справи встановлено, що згідно заяви про видачу готівки № 1333_12 від 21 січня 2008 року, ОСОБА_4 через ОСОБА_5 отримала 12 980, 00 доларів США, на виконання кредитного договору № №46605, що підтверджується підписом отримувача. (а.с. 12)

Окрім того, статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу ОСОБА_7 України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 21 січня 2008 року. На час укладення цього кредитного договору ОСОБА_7 України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Колегія суддів не бере до уваги покликання представника ОСОБА_4 ОСОБА_5-Н.Я. в апеляційній скарзі про те, що підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним є те, що банк допустив обман споживача, оскільки ОСОБА_4 в поданій зустрічній позовній заяві, як на підставу визнання кредитного договору недійсним не покликалася на ст. 230 ЦК України, а тому в силу вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, позивач не вправі змінювати в апеляційному суді підставу позову.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Також колегія суддів вважає необґрунтованим заперечення ОСОБА_4 щодо розрахунку заборгованості, оскільки під час перегляду справи в апеляційному суді ОСОБА_4 та її представник свого розрахунку не надав та не подали суду мотивованого клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи із зазначенням питань на які потрібна відповідь експерта, кількість, зміст питань за яким має бути призначена експертиза і якій спеціалізованій експертній установі необхідно доручити експертизу, як це передбачено ст. 143 ЦПК України.

Статтею 143 ЦПК України передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу.

Окрім того, апелянтом ОСОБА_4 не надано суду будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування розрахунку заборгованості наданого банком, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів не погоджується із доводами представника ПАТ «ВіЕс Банк» в апеляційній скарзі про те, що банком обґрунтовано нарахування пені виходячи із наступного.

Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року передбачено, що відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Як вбачається із долученого ПАТ «ВіЕс Банк» розрахунку боргу за кредитним договором № KF46605 від 21.01.2008р., заборгованість ОСОБА_4 за пеню становить 606, 44 дол. США, що еквівалентно становить 12 934, 85 грн., однак в такому банк не надав суду детальний щомісячний розрахунок пені за період з 11.07.2014р. по 18.06.2015р. в межах строку позовної давності передбаченої п.1ч.2 ст. 258 ЦК України. (а.с. 109-113)

Окрім того, в силу вимог ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, як зазначено в позовній заяві, з урахуванням уточнення від 10.08.2015р. сума боргу становить 2 465, 00 дол. США, що = 52 576, 36 грн., з яких пеня 606, 44 дол. США, що в еквіваленті 12 934, 85 грн.

Тому районний суд прийшов до правильного висновку про відмову у стягненні пені за несвоєчасне виконання зобовязань ОСОБА_4, у звязку із необґрунтованістю розміру такої, з яким погоджується колегія суддів.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5-Н.Я. відхилити.

Апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді І.І. Кабаль

ОСОБА_10