Справа №485/2012/15-ц 27.05.2016 27.05.2016 27.05.2016
Справа №485/2012/15-ц Головуючий першої інстанції Лисенко М.Є.
Провадження №22-ц/784/1036/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

27 травня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») пред'явило позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27 жовтня 2008 року між Закритим акціонерним товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав позичальнику 12 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Взятий на себе обов'язок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_3 належним чином своїх договірних зобов'язань не дотримала, у зв'язку із чим станом на 31 серпня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 46 827 грн. 88 коп., з яких: 17 640 грн. 14 коп. - заборгованість за кредитом, 21 859 грн. 25 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 622 грн. 40 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штрафу (фіксована частина) та 2 206 грн. 09 коп. - штрафу (процентна складова).

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача вищевказану заборгованість за судовим рішенням.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено в задоволені позову у спорі між тими ж сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав, оскільки судом було встановлено, що відповідач зазначений договір не укладала.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, районний суд виходив з того, що не встановлено порушення прав позивача діями відповідача, оскільки рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, ухваленим у спорі між тими ж сторонами щодо того ж договору встановлено, що відповідач заяву про отримання кредиту не підписувала, тому спірний договір є неукладеним.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та від імені ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви позичальника, в якій зазначено, що вона разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 вищеназваний договір (а.с.10).

Відповідно до умов вищевказаного договору позичальник отримала кредитні кошти в розмірі 12 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку Універсальна Gold, з базовою процентною ставкою 30% в місяць із розрахунку 360 днів у році, із строком повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.10).

У заяві за №079855610 від 27 жовтня 2008 року, яка є складовою частиною договору про надання банківських послуг, містяться два підписи від імені позичальника на зворотній стороні заяви: у графі «Клиент - «Подпись» (поряд з рукописним записом «27.10.2008») та у графі «Подпись клиента» в розділі «Отметки банка».

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року, було відмовлено банку у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача кредитної заборгованості за договором від 27 жовтня 2008 року в розмірі 39 252 грн. 08 коп., яка виникла станом на 30 червня 2014 року. Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи за №1703 від 17 листопада 2014 року рукописні записи у розділах «Персональные данные», «Контактная информация», «Информация о трудоустройстве», «Дополнительные сведения», Информация о доходах/расходах», «Клиент», «Дата», «Банковские услуги (заполняется банком)», крім слова «Gold» та в розділах «Отметки банка» в графах «Дата открытия счета», «Дата выдачи карты и ПИН-конверта», а також підписи у графі «Клиент - «Подпись» (поряд з рукописним записом «27.10.2008»), в графі «Подпись клиента» в розділі «Отметки банка» в заяві 079855610 про надання кредитного ліміту від імені ОСОБА_3, датованої 27 жовтня 2008 року, виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

За змістом ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Належною формою для договору про надання банківських послуг, згідно з положеннями ст.1055 ЦК України є письмова форма, яка передбачає підписання угоди. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч.1 ст.218, ч.2 ст.1055 ЦК України).

При цьому, сформульований текст письмового правочину обов'язково має бути підписаний стороною (сторонами).

У п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1 ст.215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Отже, враховуючи положення ч.ч.1,4 ст.202, ч.3 ст.203, ч.2 ст.207 ЦК України та обставини, встановлені судовим рішенням у попередній цивільній справі щодо того, що відповідач ОСОБА_3 не виявляла свою волю на укладення договору про надання банківських послуг і не підписувала його, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки немає правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за договором, який вона не підписувала.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Посилання позивача на сумнівність висновку експерта та відхилення від рекомендованих положень, яка була проведена у іншій цивільній справі, не мають правого значення для даної цивільної справи. Більш того, висновку судової почеркознавчої експертизи за №1703 від 17 листопада 2014 року була надана відповідна оцінка судами першої та апеляційної інстанції при розгляді попередньої справи.

Інших доводів, які б спростували висновки суду чи доводили б порушення ним вимог матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303,308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Н.В. Самчишина

О.І. Галущенко