Справа №325/676/16-ц
Провадження №2/325/328/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року Приазовський районний суд Запорізької області

у складі:

головуючого судді: Шеїної Л.Д.,

при секретарі: Красновій Ю.С.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2, діючого на підставі довіреності від 21 липня 2016 року за №7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Приазовське Запорізької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В :

30 травня 2016 року позивач ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК» ( надалі Банк ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 15 листопада 2004 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 325/863-к.

Відповідно до умов Кредитного договору Банк надав Відповідачу кредит у сумі 95 575,00грн. зі сплатою 19,5% річних та кінцевим строком погашення заборгованості до 14 листопада 2009 року, а відповідач зобовязався повернути кредит і сплатити за його користування відсотки та інші нарахування в сумі, в строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором.

Банк свої зобов'язання за Кредитним договором перед ОСОБА_1 виконав, надавши їй кредит в сумі 95 575 грн. 00 коп., а відповідачка, напроти, свої зобов*язання за договором не виконує, обумовлені договором грошові кошти, у визначений у договорі термін, не повернула. В результаті порушення умов Кредитного договору заборгованість Відповідача по Договору кредиту №325/863 від 15 листопада 2004 року станом 02.03.2016 року становить 157 499,49 грн. і яка складається із: заборгованості за кредитом - 34 375,80грн.; заборгованості за відсотками - 56 988,28 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 18 376,73 грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 21 955,88 грн.; інфляційних витрат за кредитом - 11 756,52 грн.; інфляційних витрат за відсотками - 14046,29 грн., яку і просить стягнути з відповідача на свою користь, а також стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати.

Під час розгляду справи , позивач змінив розмір позовних вимог, які надав у уточненій позовній заяві ( а.с.101-103) і просив суд стягнути з відповідачки по справі на користь Банку заборгованість за договором кредиту №325/863-к від 15 листопада 2004 року на загальну суму 61 808,11грн. . і яка складається із : заборгованості за кредитом - 34 375,80грн.; заборгованості за відсотками - 11 249,48 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 6 683,23грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 1 664,48 грн.; інфляційних витрат за кредитом - 6 290,77 грн.; інфляційних витрат за відсотками - 1544,35 грн., а також стягнути з відповідачки на користь Банку понесені ним судові витрати на суму 1 378,00грн. В обґрунтування уточнень позовних вимог, послався на ті ж підстави та врахував строк позовної давності щодо нарахування штрафних санкцій, відсотків, здійснивши їх обчислення з 18.05.2013 року по 30.11.2014 року. Крім того , позивач вважає, що ним взагалі не пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права, оскільки 30 листопада 2011 року позичальник ОСОБА_1 внесла на рахунок банку 11 649,40 грн. за тілом кредиту та 15 943,25 грн. по відсоткам за користування кредитними коштами, тим самим позичальник своєю дією щодо внесення коштів на погашення кредиту допустив переривання строку позовної давності.

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не прибув, будучи належним чином сповіщеним про день та час розгляду справи, спрямував до суду заяву щодо розгляду справи в його відсутність і просив суд позов, з урахуванням останніх уточнень до нього, задовольнити ( а.с.106,107 ).

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не прибула, будучи належним чином сповіщеною про день та час розгляд справи ( а.с. 113).

Відповідачка ОСОБА_1 спрямувала через канцелярію суду письмові заперечення проти позову ( а.с.42-44). Відповідачка ОСОБА_1, заперечуючи проти позову, посилається на наступні обставини:

так, по-перше, у договорі зазначено, що кінцевий термін повернення основної заборгованості є 14 листопада 2009 року. З позовом до суду позивач звернувся у травні 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, на застосуванні якої наполягає;

по-друге, кредитний договір був укладений між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», а з ПАТ «Укрсоцбанк» вона у договірних відносинах не перебувала і не перебуває. І хоча за статутними документами ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником прав та обов*язків Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», але про перехід виконання її обов*язку новому кредитору, її ніхто не повідомляв, а відтак, на думку відповідачки, саме новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Крім того , на думку відповідача, правочин щодо зміни кредитора повинен бути укладеним у нотаріальній формі, так як договір кредиту, застави майна укладено у письмовій нотаріальній формі;

по-третє, Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Уксоцбанк» у 2007 році звертався до Приазовського районного суду Запорізької області з позовом до неї щодо стягнення заборгованості за даним кредитним договором. За наслідками розгляду позовної заяви, суд задовольнив вимоги Банку до неї в повному обсязі. Рішення набуло чинності 03.06.2008 року, на його підставі видано виконавчий лист № 2-404/07 від 24.06.2008 року, відкрито виконавче провадження. В процесі виконання вказаного рішення суду, державний виконавець наклав арешт на належне їй майно, яке реалізовано на прилюдних торгах. Сума від реалізації належного їй майна була перерахована на рахунок ВДВС Приазовського районного управління юстиції Запорізької області в погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-404/07 від 24.06.2008 року. Отже, на думку відповідачки, Банк вже задовольнив свої вимоги за даним кредитним договором, що виключає його повторне звернення з вказаним позовом до суду.

Представник відповідача ОСОБА_2, діючий на підставі довіреності від 21 липня 2016 року за №7 ( а.с.72-81), проти позову заперечував, в обґрунтування заперечень послався на ті ж обставини, які письмово виклав його довіритель та наполягав на застосуванні строку позовної давності.

Суд, вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступні фактичні обставини:

так, судом встановлено, що 15 листопада 2004 року ОСОБА_1 уклала кредитний договір № 325/863-к ( а.с. 6-12 ) з Акціонерно-комерційним банком соціально розвитку «Укрсоцбанк» , який згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи змінило назву з Акціонерно-комерційного банку соціально розвитку «Укрсоцбанк» на Публічне Акціонерне Товариство «Укрсоцбанк» ( а.с. 17) і саме він , відповідно до витягу зі Статуту ( а.с. 18-19) є правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» .

Згідно з договором про надання послуг щодо стягнення заборгованості № НОМЕР_1 від 01 квітня 2014 року ( а.с. 22-25) Публічне Акціонерне Товариство «Укрсоцбанк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Боргова агенція «Пристав» домовилися про надання послуг щодо стягнення заборгованості за списком боржників замовників.

Відповідно до умов Кредитного договору ( п.1.1, п.п.4.1. 4.3.) Банк надав Відповідачу кредит у сумі 95 575,00грн. зі сплатою 19,5% річних та кінцевим строком погашення заборгованості до 14 листопада 2009 року, а відповідач зобовязався повернути кредит і сплатити за його користування відсотки та інші нарахування в сумі, в строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Перерахування Банком грошової суми в розмірі, що обумовлено кредитним договором, позичальнику ОСОБА_1 підтверджено меморіальним ордером ( а.с.6-12).

За клопотанням представника відповідача суд витребував із архіву суду матеріали архівної справи №2-404/07, оглянув їх і встановив, що рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2007 року з ОСОБА_1 на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором № 325/863-к від 15 листопада 2009 року у сумі 100.872,99грн., що утворилася станом на 05.04.2007 року. Рішення суду набуло чинності 03.06.2008року ( а.с. 152-154). На виконання рішення суду Приазовський районний суд Запорізької області видав виконавчий лист № 2-404/07 від 24.06.2008 року, відкрито виконавче провадження ( а.с. 57-58,64- 67) під час якого у боржника ОСОБА_1 було виявлено, арештоване майно та здійснена його реалізація шляхом проведення прилюдних торгів. Грошові кошти, отриманні від реалізації частини квартири, спрямовані стягувачу на виконання вказаного рішення суду, тому 01.12.2011 року державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв*язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними..

За розрахунком позивача відповідачка ОСОБА_1 , станом на 02.03.2016 року , має борг за вказаним кредитним договором у сумі на загальну суму 61 808,11грн. . і яка складається із : заборгованості за кредитом - 34 375,80грн.; заборгованості за відсотками - 11 249,48 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 6 683,23грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 1 664,48 грн.; інфляційних витрат за кредитом - 6 290,77 грн.; інфляційних витрат за відсотками - 1544,35 грн. ( а.с.124-125).

Позивач навів розрахунок суми боргу за штрафними санкціями та процентами з урахуванням строку позовної давності, здійснивши їх обчислення з 18.05.2013 року по 30.11.2014 року (а.с.124-125).

Отже, наведені фактичні обставини свідчать про наявність між сторонами кредитних правовідносин.

Форма і зміст кредитного договору № 325/863, укладеного 15 листопада 2004 року між Банком та ОСОБА_1, відповідають вимогам ст.ст. 1054, 1055 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються правила параграфа 1 розділу 71 ЦК України.

Отже, згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути кредиторові заїм (грошові кошти в тій же сумі) в строк і в порядку, встановлених договором.

А згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув всю суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму і відсотки, розмір і порядок яких встановлюється договором (ст.1048 ЦК України).

Згідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов договору та вимог відповідно до звичаїв, ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов*язковим для виконання сторонами відповідно до статті 629 ЦК України.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов*язків.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час , протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов*язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до роз*яснень , викладених у абз.1,2 пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Верховний Суд України у своїй правовій позиції у справі №6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року зазначив, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

В силу ст..360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами ) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов*язковим для всіх суб*єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов*язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Судку України.

Із долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором № 325/863-к від 15.11.2004 року ( а.с.124-125) вбачається, що розрахунок прострочених тіла кредиту, процентів, штрафних санкцій викладені без урахування стягненої за рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2007 року суми боргу за вказаним кредитним договором ( а.с.152-153), що виключає можливість стягнення тіла кредиту повторно, а стягнення інших нарахувань , які передбачені як умовами договору так і законом, є допустимим за період, який не охоплюється попереднім рішенням по справі, у межах строку позовної давності. А відтак посилання представника відповідача щодо подвійної відповідальності поручителя є неспроможними.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі , що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові ( частина четверта статті 256 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два виду позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( стаття 257ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу,пені).

Відповідно до ст..253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події,з якою пов*язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов*язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( частина перша та п*ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

А відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги ( стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

А відтак , з пред*явленням Банком 23 квітня 2007 року позову, що підтверджено матеріалами архівної справи ( а.с. 151), про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за кредитним договором, в силу ч.2,3 ст.264 ЦК України відбувся перебіг строку позовної давності, який після переривання перебігу позовної давності починається заново.

Позивач , під час розгляду справи, надав суду довідку від 09.08.2016 року ( а.с.129) за змістом якої 30.11.2011 року ОСОБА_1, на виконання умов договору № 325/863-к від 15.11.2004 року внесла до Банку 11 649,40грн.та 15 943,25грн.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вже зазначено судом, відповідач наполягає на застосуванні строку позовної давності.

Законодавцем встановлена спеціальна позовна давність щодо стягнення пені в один рік ( ст.ст.256-257, п.1ч.2 ст. 258ЦК України), а процентів за користування кредитом три роки.

Суд вважає, що позивач про порушення свого права довідався з моменту винесення рішення суду, а саме з 06 грудня 2007 року. Однак у зв*язку з вчиненням відповідачкою дії ( сплатила Банку боргу за кредитом 11 649,40грн. та відсотками 15 943,25грн. 30.11.2011 року), якою вона визнала наявність невиконаного грошового зобовязання, що потягло за собою переривання строку позовної давності.

Отже з позовом до суду позивач мав би звернутися до 30.11.2014 року.

Відповідно до ст..266 ЦК України і спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги(стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

До суду з даним позовом Банк звернувся 30.05.2016 року(а.с.1), тобто поза межами встановленого строку позовної давності. Позивач сприяв виникненню та збільшенню суми нарахувань за кредитним договором. Крім того, позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження тих обставин, що в цей період ним здійснювалися заходи щодо стягнення даної заборгованості з відповідача та що строк звернення з позовом до суду пропущений з поважних причин.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити по причині спливу строку позовної давності, на застосуванні якого наполягає відповідач.

Разом с тим , суд не може погодитися з запереченнями відповідача щодо необхідності дотримання нотаріальної форми посвідчення зміни назви юридичної особи, оскільки мова йде лише про зміну назви, а не організаційно-правової форми підприємства, що узгоджується з Наказом Міністерства юстиції України від 05.03.2012 № 368/5 Про затвердження Вимог щодо написання найменування юридичної особи або її відокремленого підрозділу.

Суд вважає неприйнятними посилання відповідача щодо тотожності позовів, тобто позову, який було пред*явлено Банком до неї у 2007 році та позову за даною справою, виходячи з наступного:

позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави.

В даному випадку співпадають сторони , а елементи позову, напроти, не співпадають : матеріально-правова вимога за позовом у даній справі полягає у стягненні заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками, пені за несвоєчасне повернення кредиту, пені за несвоєчасне повернення відсотків, інфляційних витрат за кредитом, інфляційних витрати за відсотками з підстав невиконання або несвоєчасного виконання рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2007 року. При первісному зверненні до Приазовського районного суду у квітні 2007 року предмет позову складала вимога щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками, пені та штрафу з підстав невиконання зобов*язань за кредитним договором.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст..10 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з*ясуванню обставин справи: роз*ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов*язкі, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному прядку до апеляційного суду Запорізької області через Приазовський районний суд шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.Д. Шеїна