У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструк С.В., Гордійчук С.О., ;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 18 квітня 2016 року у справі за позовом Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" до ОСОБА_1 про витребування майна та зобов'язання його повернути,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року Рівненська обласна асоціація по сільському будівництву „Рівнеагробуд" звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна та зобов'язання його повернути.

Рішенням Рівненського міського суду від 18 квітня 2016 року позов задоволено. З володіння відповідача ОСОБА_1 витребувано нежитлову будівлю, адміністративний будинок (літ. А-4) загальною площею 1 512 кв. м, що знаходиться за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. 16 Липня (колишня вул. Комуністична), 10, на користь позивача Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд".

Відповідача зобов'язано передати це приміщення позивачу без учинення з його боку, а також з боку третіх осіб, будь-яких перешкод щодо володіння, користування і розпорядження нежитловою будівлею адміністративного будинку АДРЕСА_1

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції застосував ст. 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Однак суд безпідставно застосував дану норму матеріального права, оскільки поза його увагою залишилася та обставина, що позивач на момент звернення до суду не був власником спірного майна. Його право власності на це майно було припинено понад дванадцять років тому.

Дана обставина підтверджена ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 29 травня 2014 року у справі № 564/807/14-ц, якою було встановлено, що адміністративний будинок на АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 6 вересня 2004 року належить ТОВ „Рівнеагробуд", якому цей будинок було передано до статутного фонду. Право власності ТОВ „Рівнеагробуд" було зареєстровано 06.09.2004 р. в КП „Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" за № 792763, № запису:63-1149 у книзі 10.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначені вище обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 травня 2014 року, а тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказування.

Виходячи зі змісту ст. 388 ЦК України, застосування даної норми матеріального права можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Застосувавши ст. 388 ЦК України, суд першої інстанції не встановив обставин придбання спірного майна в особи, яка не мала права його відчужувати.

Він, відповідач, набув спірне майно на підставі договору іпотеки від 3 червня 2014 року, який у судовому порядку недійсним визнаний не був.

Договір іпотеки було укладено з ТОВ „Агробуд-Рівне", яке на момент його укладення було власником адміністративного будинку на АДРЕСА_1. Правовою підставою виникнення права власності у ТОВ „Агробуд-Рівне" було свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно, видане 6 вересня 2004 року Виконавчим комітетом Рівненської міської ради на підставі розпорядження Рівненського міського голови № 1974-р від 2 вересня 2004 року, які не були скасовані чи визнані судом недійсними.

Відповідно до ст. 319 ЦК України ТОВ „Агробуд-Рівне" як власник спірного нерухомого майна мав усі необхідні права володіти, користуватися та розпоряджатися ним, у тому числі відчужувати на власний розсуд.

В оскаржуваному рішенні суд послався на встановлені обставини щодо недійсності рішення чотирнадцятої обласної конференції Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд", які були прийняті 10 березня 2005 року, в тому числі про затвердження постанови Ради Асоціації № 6 від 15 липня 2004 року „Про вступ „Рівнеагробуд" до складу засновників ТОВ „Агробуд-Рівне". На підставі цих обставин суд зробив висновок, що правова підстава для вибуття спірного майна з володіння позивача відпала.

Однак такий висновок не відповідає обставинам справи, оскільки ТОВ „Агробуд-Рівне" право власності на спірний адміністративний будинок набуло не на підставі рішення конференції Асоціації від 10 березня 2005 року, а на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 6 вересня 2004 року, виданого Виконавчим комітетом Рівненської міської ради відповідно до розпорядження Рівненського міського голови № 1974-р від 2 вересня 2004 року.

Окрім того, суд зробив висновок про те, що ст. 122 ГК України не було передбачено можливості одночасного існування двох і більше вищих органів управління господарського об'єднання, крім загальних зборів учасників. Проте з таким висновком погодитися не можна.

На момент прийняття спірних рішень позивач здійснював свою діяльність відповідно до статуту, зареєстрованого у 2003 році, тобто ще до моменту вступу у дію положень Господарського кодексу України.

Пунктом 2 розділу 5 Статуту Асоціації „Рівнеагробуд" було визначено перелік органів управління асоціації: конференція учасників асоціації та Рада асоціації як вищі органи управління, правління з виконавчим апаратом - як виконавчий орган. Відповідно до положень п. 1 розділу 5.1. Статуту Асоціації „Рівнеагробуд" конференція скликається один раз на п'ять років, а в період між конференціями керівництво асоціацією здійснює Рада, яка обирається строком на п'ять років.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 4 грудня 2012 року у справі № 3-55гс12, на яку посилається суд першої інстанції, коли у справі наявні сумніви щодо права власності позивача на спірне майно, за наявності претензій на це майно третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права позивача можуть бути захищені лише шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на спірне майно, чого Рівненською обласною асоціацією по сільському будівництву „Рівнеагробуд" у даній справі пред'явлено не було.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що він є обґрунтованим.

Колегія суддів із таким висновком місцевого суду погоджується.

З матеріалів справи безспірно вбачається, і це визнавалося сторонами у справі, що до вересня 2004 року власником спірного нерухомого майна - нежитлової будівлі, адміністративного будинку (літ. А-4) загальною площею 1 512 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, був позивач у справі - Рівненська обласна виробнича кооперативно-державна асоціація по сільському будівництву „Рівнеагробуд" (правонаступником якої стала теперішня Рівненська обласна асоціація по сільському будівництву „Рівнеагробуд"), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 21 квітня 2003 року, виданим КП „Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" (а. с. 5).

У зв'язку з цим теперішні доводи апелянта про його сумніви щодо права власності позивача на спірне майно до вересня 2004 року на увагу не заслуговують.

15 липня 2004 року Рада Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" прийняла постанову № 6 „Про вступ асоціації „Рівнеагробуд" учасником ТзОВ „Агробуд-Рівне". Цією постановою було прийнято рішення виступити асоціації „Рівнеагробуд" учасником ТОВ „Агробуд-Рівне", а в якості внеску у статутний фонд ТОВ „Агробуд-Рівне" внести належне асоціації спірне нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 залишковою вартістю станом на 1 липня 2004 року 248 548 грн. та накладні витрати віднести за рахунок асоціації „Рівнеагробуд" як основного учасника (а. с. 3).

У подальшому це рішення Ради асоціації відповідно до Статуту було затверджено рішенням чотирнадцятої обласної конференції Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" від 10 березня 2005 року (а. с. 7).

Згідно з протоколом № 1 від 28 липня 2004 року ТОВ „Агробуд-Рівне" було створено рішенням установчих зборів його учасників. Засновниками ТОВ „Агробуд-Рівне" виступили: Рівненська обласна виробнича кооперативно-державна асоціація по сільському будівництву „Рівнеагробуд" та фізичні особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Розмір статутного фонду цього товариства було визначено у розмірі 251 549 грн. і сформовано за рахунок майнових внесків учасників товариства, а саме: Рівненська обласна виробнича кооперативно-державна асоціація по сільському будівництву „Рівнеагробуд" внесла нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 вартістю 248 549 грн., що належало асоціації „Рівнеагробуд" на праві колективної власності згідно зі свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 21 квітня 2003 року, що становило 98,8 % статутного фонду; ОСОБА_3 вніс факс „Панасонік" вартістю 1000 грн., що становило 0,4 % статутного фонду; ОСОБА_4 - радіотелефон вартістю 1000 грн., що становило 0,4 % статутного фонду; ОСОБА_5 - офісні меблі (письмовий стіл, крісло) вартістю 1 000 грн., що також становило 0,4 % статутного фонду (а. с. 4).

ТОВ „Агробуд-Рівне" державним реєстратором Виконавчого комітету Рівненської міської ради було зареєстровано 6 серпня 2004 року, що підтверджується відповідними відмітками у статуті цього товариства (а. с. 96-101).

Отже, спірне нерухоме майно було майновим внеском Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" у статутний фонд ТОВ „Агробуд-Рівне".

У зв'язку з цим Виконавчий комітет Рівненської міської ради 6 вересня 2004 року видав ТОВ „Агробуд-Рівне" свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно (а. с. 6).

30 серпня 2010 року до статуту ТОВ „Агробуд-Рівне" були внесені зміни, згідно з якими п. 4.6. статуту було викладено в такій редакції:

„4.6. Для забезпечення діяльності Товариства створюється статутний капітал у розмірі 851 549, 00 (вісімсот п'ятдесят дев'ять тисяч п'ятсот сорок дев'ять) грн., який сформований за рахунок внесків Учасників майном та коштами:

4.6.1. Рівненська обласна асоціація по сільському будівництву „Рівнеагробуд" в сумі 848 549, 00 грн., що становить 99,46 % СК;

4.6.2. ОСОБА_3 в сумі 1000, 00 грн., що становить 0, 12 % СК;

4.6.3. ОСОБА_4 в сумі 1000, 00 грн., що становить 0, 12 % СК;

4.6.4. ОСОБА_5 в сумі 1000, 00 грн., що становить 0, 12 % СК.

Статутний капітал сформований у повному розмірі на момент реєстрації Змін до статуту за рахунок внесків Учасників майном та коштами: Рівненська обласна асоціація по сільському будівництву „Рівнеагробуд" - нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1, вартістю 248 549 грн., що належить асоціації на праві колективної власності, свідоцтво НОМЕР_1 від 21 квітня 2003 року та коштами в сумі 600 000, 00 грн.; ОСОБА_3 - факс Панасонік вартістю 1 000 грн.; ОСОБА_4 - радіотелефон вартістю 1 000 грн., ОСОБА_5 - офісні меблі вартістю 1 000 грн." (а. с. 102-103).

7 липня 2011 року державним реєстратором було зареєстровано наступні зміни та доповнення до статуту ТОВ „Агробуд-Рівне": п. 4.6. Для забезпечення діяльності Товариства створюється Статутний капітал у розмірі 851 549, 00 (вісімсот п'ятдесят дев'ять тисяч п'ятсот сорок дев'ять) грн., який сформований за рахунок внесків Учасників майном та коштами:

4.6.1. Рівненська обласна асоціація по сільському будівництву „Рівнеагробуд" в сумі 848 549, 00 грн., що становить 99, 64 % СК (а. с. 104-105).

Задовольняючи позовні вимоги Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" до ОСОБА_1 про витребування спірного нерухомого майна, місцевий суд, на переконання колегії суддів, цілком обґрунтовано виходив з такого.

Відповідно до ст.ст. 122 і 123 ГК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року і підлягає застосуванню щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності його положеннями, господарські об'єднання мають вищі органи управління (загальні збори учасників) та утворюють виконавчі органи, передбачені статутом господарського об'єднання. Господарське об'єднання має право утворювати за рішенням його вищого органу управління унітарні підприємства, філії, представництва, а також бути учасником (засновником) господарських товариств. Утворені господарським об'єднанням підприємства діють відповідно до положень цього Кодексу, інших законів та статуту підприємства, затвердженого об'єднанням.

Таким чином, на час створення ТОВ „Агробуд-Рівне" законом було визначено, що господарське об'єднання (до числа яких відноситься позивач) мало право бути учасником (засновником) господарського товариства лише за рішенням його вищого органу управління.

Зі Статуту Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" (в редакції, яка була чинною з 28 березня 2003 року) вбачається, що ця асоціація є правонаступником колишнього обласного об'єднання „Облміжколгоспбуд" й інших організацій та була створена відповідно до Законів України «Про підприємства в Україні», «Про пріоритетність соціального розвитку та агропромислового комплексу в народному господарстві України» на добровільних засадах за рішення обласної установчої конференції організацій-засновників на базі будівельних організацій, промислових і інших підприємств обласного міжгосподарського кооперативно-державного промислово-будівельного об'єднання «Рівнеагробуд» з метою створення найбільш сприятливих умов будівництва на селі, збільшення будівництва будівельних матеріалів та розширення асортименту товарі в народного споживання.

Пунктами 5.1. та 5.2. розділу 5 Статуту Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" передбачено, що вищим органом управління Асоціацією є конференція її учасників, а в період між конференціями керівництво асоціацією здійснює рада асоціації (а. с. 93).

Відповідно до п. 6 розділу 2 Статуту асоціація може вступати до складу або брати участь у створенні інших асоціацій, спільних підприємств, об'єднань лише за рішенням конференції і ради.

Судом установлено, що постанова Ради асоціації № 6 від 15 липня 2004 року „Про вступ асоціації „Рівнеагробуд" учасником ТОВ „Агробуд-Рівне" (яка була прийнята після набрання чинності ГК України) була затверджена чотирнадцятою обласною конференцією Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" 10 березня 2005 року (а. с. 7).

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року у справі № 907/986/15 за позовом одного з членів Асоціації Спільного підприємства „Степанський агробуд" до Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд", яке набрало законної сили, встановлено, що чотирнадцята обласна конференція Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" була проведена з порушенням вимог п.п. 3, 4, 5 розділу 5.1. Статуту Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд", а тому рішення цієї конференції, які були прийняті 10 березня 2005 року по першому питанню порядку денного „Про затвердження постанов Ради Асоціації „Рівнеагробуд" (включаючи затвердження постанови Ради асоціації № 6 від 15 липня 2004 року „Про вступ асоціації „Рівнеагробуд") та по четвертому порядку денного „Про затвердження постанов Ради Асоціації „Рівнеагробуд" та по четвертому питанню порядку денного „Організаційне питання", оформлені протоколом XIV обласної конференції Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" від 10 березня 2005 року визнано недійсним з моменту прийняття (а. с. 108-110).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішенням господарського суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року у справі № 907/986/15 стосовно Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" встановлено недійсність рішення чотирнадцятої обласної конференції Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" від 10 березня 2005 року, яким було затверджено постанову Ради Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" № 6 від 15 липня 2004 року „Про вступ асоціації „Рівнеагробуд" учасником ТзОВ „Агробуд-Рівне", і ця обставина не підлягає доказуванню у даній справі.

З урахуванням усіх вище викладених обставин та вимог закону в їх сукупності місцевий суд, на переконання апеляційного суду, прийшов до цілком правильного висновку про те, що спірне нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 з власності Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" вибуло без відповідного на те рішення (волевиявлення) вищого органу управління асоціації - конференції її учасників, тобто з порушенням визначеного законом і Статутом порядку.

Це означає, що у власність ТОВ „Агробуд-Рівне" спірне нерухоме майно перейшло незаконно, а отже, і в подальшому це товариство розпорядилося ним незаконно.

У зв'язку з цим твердження апелянта у скарзі про необов'язковість рішення конференції Асоціації від 10 березня 2005 року про затвердження постанови Ради асоціації № 6 від 15 липня 2004 року „Про вступ асоціації „Рівнеагробуд" для законного набуття ТОВ „Агробуд-Рівне" права власності на спірний адміністративний будинок не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону і статуту асоціації.

Те, що при реєстрації права власності на спірне нерухоме майно реєстратор обмежився лише постановою Ради асоціації № 6 від 15 липня 2004 року „Про вступ асоціації „Рівнеагробуд", свідчить про сумнівність та неправомірність дій самого реєстратора і не спростовує висновків суду першої інстанції про те, що спірне нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 з власності Рівненської обласної виробничої кооперативно-державної асоціації по сільському будівництву „Рівнеагробуд" вибуло без відповідного на те рішення (волевиявлення) вищого органу управління асоціації - конференції її учасників, тобто з порушенням визначеного законом і Статутом порядку.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не ї їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Зі справи видно, що позивач вимагає повернути йому майно, яке вибуло з його володіння не з його волі та у подальшому було відчужено третіми особами за договором, в якому позивач учасником не був, а тому належним способом захисту його порушеного права буде витребування майна від нинішнього його володільця.

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_1 спірне нерухоме майно від ТОВ „Агробуд-Рівне" набув у власність на підставі договору іпотеки від 3 червня 2014 року (а. с. 8-11), який був укладений з метою забезпечення договору позики від 18 квітня 2014 року у розмірі 6 000 000 грн., укладеного між позичальником ОСОБА_6 і кредитором-позикодавцем ОСОБА_1 (і ці договори судом не визнані недійсними), це не є перешкодою для витребування спірного нерухомого майна від відповідача ОСОБА_1 за правилами ст. 388 ЦК України, оскільки зазначена норма передбачає право власника, яким є Рівненська обласна асоціація по сільському будівництву „Рівнеагробуд", витребувати майно у набувача, який його придбав за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати (ТОВ „Агробуд-Рівне"), про що набувач не знав і не міг знати у разі вибуття такого майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, а у випадку якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Зважаючи на викладене, доводи апелянта про неправильне застосування місцевим судом ст. 388 ЦК України на увагу не заслуговують.

Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 4 грудня 2012 року у справі № 3-55гс12 права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215 і 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до них не застосовується зобов'язальний спосіб захисту (зокрема й такий спосіб захисту як визнання недійсним договору купівлі продажу). У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно (у випадку якщо таке майно фактично не вибуло з володіння).

Проте як було зазначено вище, з матеріалів даної справи безспірно вбачається, і це визнавали сторони у справі, що до вересня 2004 року власником спірного нерухомого майна - нежитлової будівлі, адміністративного будинку (літ. А-4) загальною площею 1 512 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, був позивач у справі Рівненська обласна виробнича кооперативно-державна асоціація по сільському будівництву „Рівнеагробуд".

Та обставина, що позивач на момент звернення до суду із даним позовом в силу обставин, про які було зазначено вище, формально перестав бути власником спірного майна, якраз і стало підставою для пред'явлення ним даного позову до відповідача.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 не зміг пояснити суду мотиви, причини та обставини укладення Товариством з обмеженою відповідальністю „Агробуд-Рівне" із ОСОБА_1 договору іпотеки від 3 червня 2014 року з метою забезпечення цим товариством виконання позичальником ОСОБА_6 договору позики від 18 квітня 2014 року у розмірі 6 000 000 грн., який був укладений між зовсім іншими особами - позичальником ОСОБА_6 та позикодавцем-кредитором ОСОБА_1

У зв'язку із викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: