АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/414/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1785/16Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого-судді Пилипчук Л.І.,

суддів Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.,

секретар Філоненко О.В.,

за участю позивачки ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3, представника банку - Кіндяка О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 травня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», ОСОБА_5 про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Марфін Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 00577/RP від 08 липня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_5, обгрунтовуючи вимоги фіктивністю цього договору, оскільки банк при наданні позичальнику кредиту не перевірив його кредитоспроможність. На забезпечення кредитного договору між нею та банком укладено договір іпотеки, за умовами якого вона передала в іпотеку належну їй квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невіповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити .

Зокрема, вважає, що районний суд при ухваленні рішення не врахував положення ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», згідно якої на банки покладається обов'язок при наданні кредиту перевіряти кредитоспроможність позичальників, тобто встановлювати наявність у позичальника передумов для отримання кредиту та його здатність повернути кредит в відсотки за ним у повному обсязі та в обумовлені строки.

Вказує на безпідставність відмови районного суду в прийняття до розгляду її заяви про збільшення позовних вимог, витребуванні доказів з податкової служби щодо доходу ОСОБА_5 на час укладення кредитного договору, які б спростували його кредитоспроможність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08 липня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 00577/RP 08, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредитні кошти в розмірі 58 117, 48 дол. США терміном до 04 липня 2025 року зі сплатою відсотків в розмірі 11,9 % річних./а.с.7-9/

При укладенні кредитного договору позичальник надав банку копію трудової книжки та довідки про його роботу та середню зарплату у ТОВ «Тебуд-ком»./а.с.36-38/

Для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 перед банком за кредитним договором, того ж дня, 8 липня 2008 рок, між ОСОБА_2 та ВАТ «Морський транспортний банк», укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку належну їй квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1./а.с.10/

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, районний суд виходив з відсутності доказів фіктивності оспорюваного договору. Укладений між банком та ОСОБА_5 кредитний договір був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки позичальник отримав кошти, якими користувався на власний розсуд, а банк отримував відсотки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків місцевого суду не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням суду, хибного тлумачення норм права.

Відповідно до ст.ст. 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

З роз'яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладений між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_5 є реальним, таким, що створив відповідні юридичні наслідки: банк перерахував позичальнику кредитні кошти, а останній взяв на себе зобов'язання повертати кредит з відповідними відсотками, забезпечивши свої зобов'язання перед банком порукою ОСОБА_7 та іпотекою квартири іпотекодавця ОСОБА_6, частково погашав кредит та проценти./а.с.40/

Доводи позивачки щодо фіктивності кредитного договору спростовуються чинними рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15.5.2013 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання недійсним вказаного договору іпотеки, та рішенням того ж суду від 02.12.2013 р., яким стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_8, ТОВ «ІТЕКС» на користь ПАТ «Марфін Банк» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 08.07.2008 р. в сумі 460 914,71 грн. та судовий збір в сумі 3441 грн., а всього 464 355,71 грн./а.с.33-35/

Доводи апеляційної скарги про те, що банк наперед знав про те, що ОСОБА_5 не поверне кредит, оскільки банком не перевірено належним чином майновий стан позичальника, - грунтуються на власних припущеннях, хибній оцінці фактичних обставин та помилковому тлумаченні норм права..

Законодавством не передбачено обов'язку банку інформувати поручителя, майового поручителя перед укладенням договору поруки, іпотеки про фінансовий стан позичальника. Крім того, незадовільний майновий стан позичальника не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Як пояснив представник банку, перед укладенням кредитного договору позичальник наддав до банку копію трудової книжки та довідки з місця роботи про його дохід, на підставі яких з урахуванням двох видів забезпечення кредитних зобов'язань (порука та іпотека) банком прийнято рішення про надання ОСОБА_5 кредиту.

Позивачкою не надано на вимогу ст. 60 ЦПК України жодного доказу про те, що кредитний договір є фіктивний.

Також не спростовують правильність висновків районного суду про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним і доводи позивачки про порушення судом першої інстанції процесуального закону при вирішенні її клопотань, а саме: відмова суду в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог вимогою про визнання недійсним договору іпотеки та відмова у забезпеченні доказів шляхом витребування з податкової служби даних про дохід боржника без постановлення відповідних письмових ухвал.

Стаття 137 ЦПК України передбачає право сторони, у якої є складнощі щодо отримання доказів, клопотати перед судом про їх витребування, однак таке клопотання має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо воно не проводилося - до початку розгляду справи по суті з долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Витребування доказів відповідно до ст.133 ЦПК України є одним із способів забезпечення доказів, а тому до такого клопотання має бути подано документ про сплату судового збору.

Клопотання позивачки щодо витребування даних про доходи ОСОБА_5 не відповідало вказаним вимогам. Крім того, саме районний суд з урахуванням обставин справи та обгрунтувань сторони щодо необхідності заявленого доказу має вирішувати це питання. З урахуванням цього місцевим судом обґрунтовано відмовлено у заявленому клопотанні про витребування доказів, які не мають значення при вирішенні заявленого позову щодо недійсності правочину з підстави його фіктивності.

Також колегія суддів визнає правомірною відмову суду першої інстанції у прийнятті до спільного розгляду заяви про збільшення позовних вимог , а саме про визнання договору іпотеки недійсним, оскільки збільшені позовні вимоги фактично стосувалися іншого предмету позову. Відмова у прийнятті до спільного розгляду з позовом про визнання недійсним кредитного договору не позбавляє позивача заявити такий позов в окремому провадженні за умови відмінності підстав таких вимог з тими, що були вирішені при ухваленні рішення Октябрським райсудом м.Полтави від 15.05.2013 року.

Враховуючи, що на стадії апеляційного провадження апеляційний суд переглядає справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, а відповідно до ч.2ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань, колегія судді приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, ч.1 п. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - суддя Л.І.Пилипчук

Судді /підписи/ Ю.В. Дряниця

Т.О. Кривчун

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук