У Х В А Л А

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 січня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Біляївський районний суд Одеської області заочним рішенням від 18 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 5 листопада 2015 року, позовні вимоги публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі − ПАТ «УкрСиббанк») задовольнив: стягнув солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу в розмірі 4 тис. 312 доларів США 57 центів, що за офіційним курсом Національного банку України (далі − НБУ) становила 34 тис. 470 грн 37 коп., в тому числі заборгованість за кредитом − 3 тис. 866 доларів США 19 центів, що за офіційним курсом НБУ становила 30 тис. 902 грн 46 коп., заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом − 361 доларів США 55 центів, що за офіційним курсом НБУ становила 889 грн 87 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом − 75 доларів США 96 центів, що за офіційним курсом НБУ становила 607 грн 15 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом − 8 доларів США 87 центів, що за офіційним курсом НБУ становила 70 грн 89 коп.; вирішив питання розподілу судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 січня 2016 року відмовив представнику ОСОБА_4 − ОСОБА_6 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі − ЦПК України).

8 квітня 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 січня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 509, 549 Цивільного кодексу України (далі − ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права заявник надав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2011 року, 16 квітня, 6 серпня 2014 року та постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк», які, встановивши, що позичальник ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору в частині повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, крім того, у строки, встановлені договором, кредит не повернув, дійшли обґрунтованого висновку про наявність передбачених статтями 526, 554, 1054 ЦК України підстав про солідарне стягнення з відповідача та поручителя на користь банку суми заборгованості за кредитом.

У наданих для порівняння судових рішеннях Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов таких висновків:

- в ухвалі від 5 жовтня 2011 року суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій з передбаченої статтею 338 ЦПК України підстави порушення норм процесуального права, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд не встановив, у якій частині банк має право вимагати від позичальника та поручителів як солідарних боржників сплатити заборгованість за кредитом;

- в ухвалі від 16 квітня 2014 року суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій з передбаченої статтею 338 ЦПК України підстави порушення норм процесуального права, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки стягнувши заборгованість за кредитом, суди не врахували й не дослідили розрахунків заборгованості за кредитним договором та пені, не встановили періоду нарахування заборгованості з урахуванням передбачених договорами термінів виконання зобов'язань, не перевірили дотримання позивачем строку позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення заборгованості, в тому числі й пені.

Ухвалу від 6 серпня 2014 року суд касаційної інстанції постановив у справі з іншими підставами і предметом позову та матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин. Зокрема, суди першої й апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для застосування відповідальності до відповідача у вигляді стягнень пені та штрафу як основного боргу за невиконання ним зобов'язання, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на умовах угоди про добровільне відшкодування збитків між страховиком і позичальником; суд відмовив у задоволенні зустрічного позову відповідача про зобов'язання страховика повернути позичальнику внесений платіж, оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, проте відповідач не надав належних доказів невідповідності спірної угоди вимогам закону.

Судові рішення, надані заявником для порівняння та судове рішення, про перегляд якого подано заяву, постановлені у справах з різними фактичними обставинами, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права у подібних правовідносинах.

Постанова Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд Верховним Судом України судових рішень суду касаційної інстанції з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, не є судовим рішенням суду касаційної інстанції, тому не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 січня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема