УХВАЛА

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення закасаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником - ОСОБА_5, та за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4, звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без законних на те підстав проживають у квартирі АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування

від 20 червня 2011 року.

Зазначала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з

ОСОБА_6, який 8 червня 2012 року було розірвано. Їх неповнолітня дочка ОСОБА_4 проживає разом з нею, а ОСОБА_6 за рішенням суду позбавлений батьківських прав відносно останньої. 24 січня 2013 року відповідачі, зірвавши пломби, накладені працівниками правоохоронних органів, проникли до вказаної квартири та незаконно користуються спірним житловим приміщенням.

При цьому вважала, що відповідачі зловживають своїми правами й тим самим порушують її конституційні права та інтереси та її неповнолітньої дочки.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 задоволено. Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права:

ОСОБА_6 в особі представника - ОСОБА_5, та

ОСОБА_5 просять скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що єдиним законним власником спірного житлового приміщення є позивачка, яка розірвала шлюб з ОСОБА_6, а її колишній чоловік та ОСОБА_5 - батько останнього, своїми діями перешкоджають їй у користуванні власністю й можливості проживання й користування спірним житловим приміщенням разом зі своєю неповнолітньою дочкою.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який 8 червня 2012 року було розірвано їх неповнолітня дочка ОСОБА_4проживає разом з ОСОБА_3 ОСОБА_6 за рішенням суду позбавлений батьківських прав щодо його дочки ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 24 січня

2013 року, зірвавши пломби, накладені працівниками правоохоронних органів, проникли до вказаної квартири та користуються спірним житловим приміщенням.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідачі посилались на те, що вони набули права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку, оскільки ОСОБА_6 є попереднім власником спірного житлового приміщення, а ОСОБА_5 є членом сім'ї попереднього власника та членом сім'ї наступного власника - ОСОБА_3, з якою перебував у зареєстрованому шлюбі, тому припинення шлюбних відносин з останньою, на його думку, не припиняє права його користування спірним житловим приміщенням. При цьому посилались на те, що відсутні докази на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_6 зареєстрований та проживає у зазначеному житловому приміщенні.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди зазначене не врахували, доводів сторін як на підтвердження, так і заперечення позову не перевірили, не визначились із тим, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню. Отже, висновки судів про задоволенні позову з тих підстав, що відповідачі самоуправно вселились у спірне житлове приміщення і без законних підстав користуються ним є передчасними, ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК Україниє неприпустимим.

При цьому посилання судів на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 припинили шлюбні відносини як на підставу для задоволення позову, є передчасним, оскільки ці обставини прямо не відноситься до предмету спору, що виник з приводу житлових правовідносин, зокрема права набуття та користування спірним житловим приміщенням, а, навпаки, свідчать про набуття права користування останнім не самоуправно, як зазначено у позові.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги: ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_5, та ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик