Справа № 464/1313/16 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/3367/16 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого - судді: Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Симець В.І.

з участю представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Лащук А.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про розірвання кредитного договору, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_7, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про розірвання кредитного договору залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржила представник позивача. Вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному застосуванні обставин, невідповідності висновків обставинам справи.

Вимоги мотивує тим, що 28.04.2009 року укладено Кредитний договір №3075 між ВАТ Державний ощадний банк України та ОСОБА_5, за умовами якого ОСОБА_5 отримав грошові кошти в сумі 230 000 грн. на строк до 25.04.2019 року зі сплатою 25% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором 25.04.2009 року між Банком та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку чотирикімнатну квартиру.

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору, станом на 29.01.2013 року утворилась заборгованість і рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.05.2013 року постановлено про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 заборгованості 261 106 грн. 80 коп. Дане рішення набрало законної сили та звернуто до виконання, яке виконується шляхом проведення стягнень із доходів відповідачів - пенсії.

Зазначає, що даним рішенням суд стягнув усе тіло кредиту, тим самим фактично визнав розірвання договору кредиту, не заявивши такої вимоги в позові і на сьогодні положення Кредитного договору фактично не діють, він є нечинним та таким, що вважається розірваним, тому нарахування процентів поза строком його дії законом не передбачено.

За наведених обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, позовні вимоги задоволити повністю.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги .

Представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Підтримав письмові заперечення на таку, де зазначає, що позивачем заявлено вимоги про розірвання договору з мотивів, які не узгоджуються з нормами права якими врегульовано питання щодо розірвання договору. Судом при вирішення справи дано правильну оцінку спірним правовідносинам, всебічно з»ясовано обставини справи та постановлено законне рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 28.04.2009 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та позивачем укладено кредитний договір № 3075. На підставі вищезазначеного кредитного договору позивач отримав від банку кредит в сумі 230 000 грн. під заставу та за умови сплати 25% річних з кінцевим терміном повернення до 28.04.2019 року.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.05.2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» та з ОСОБА_5 на користь банку стягнуто 261 106 грн. 80 коп. заборгованості, яка складалася з простроченого кредиту - 14719 грн. 75 коп., поточного кредиту - 198329 грн. 26 коп., прострочених відсотків - 33434 грн. 65 коп., поточних відсотків - 7989 грн. 34 коп., пені по кредиту - 2368 грн. 55 коп. та пені по відсотках - 4765 грн. 32 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказане рішення звернуто до примусового виконання через ВДВС Львівського міського управління юстиції.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач зіслався на ст. 651 ЦК України та зазначав, що достроковим стягненням кредитних коштів, банк істотно порушує умови кредитного договору, що завдає позивачу як позичальнику непоправної шкоди. Саме з моменту набрання чинності рішенням суду про стягнення заборгованості, кредитний договір вважає є розірваним. На думку позивача, дострокове стягнення всієї суми кредиту, є по суті розірванням кредитного договору. За наведених підстав просив визнати кредитний договір розірваним з дня набрання чинності судовим рішенням про стягнення заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність рішення суду про стягнення кредиту, яке перебуває на примусовому виконанні та на теперішній час не виконано, не можна вважати виконанням зобов'язання, а тому такий в силу положень ст.ст. 509, 526 ЦК України, вважається чинним. Враховуючи, що зобов'язання за кредитним договором позивачем не виконано, домовленості сторін або рішення суду про розірвання кредитного договору немає, а також те, що доказів односторонньої відмови банку від зобов'язання боржника не надано, суд не вбачав підстав для задоволення позову.

З таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки такий відповідає вимогам закону та відповідає матеріалах справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував характер спірних правовідносин, та застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Колегія суддів враховує, що згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до вимог ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Пунктом 8.1 кредитного договору № 3075 від 28.04.2009 року передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за договором.

Давши належну оцінку дослідженим доказам та відповідно до вимог ст. 651 ЦК україни, згідно умов якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, суд правильно дійшов висновку про відсутність правових підстав для розірвання оскаржуваних позивачем кредитного договору.

Судом вірно звернуто увагу на положення зазначеної статті та правильно зазначено, що однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої ст. 651 ЦК України).

Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої ст. 651 ЦК України.

Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. При цьому ст. 1050 ЦК України не наділяє позивача правом ставити питання про розірвання кредитного договору у зв'язку з достроковим стягнення сум за кредитним договором.

Доводи апелянта про те, що стягнувши усе тіло кредиту, банк тим самим заявив про розірвання кредиту, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки така підстава позову не узгоджується із наведеними вище нормами матеріального права.

Суд правильно врахував роз'яснення, що містяться у п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» де зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК.

З огляду на викладене, при прийнятті рішення суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства і насамперед ст.ст. 10, 60, 213, 214, 215 ЦПК України щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи відповідно до вимог закону, та дав правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що його рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та які б мали правове значення, у апеляційній скарзі не наведено.

Керуючись ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді