У Х В А Л А

18 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М., Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину спадкового майна та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 5 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено: поновлено ОСОБА_5 пропущений строк для звернення до суду, визнано частково недійсним (щодо 2/3 частин) свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок АДРЕСА_1 від 17 січня 1997 року, видане на імʼя ОСОБА_6, встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7, яка померлаІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частин будинку АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У березні 2016 року до Верховного Суду України звернулась

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня

2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме статті 549 ЦК УРСР, статей 1296, 1302 ЦК України та статті 63 ЦПК України.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального та процесуального права заявниця надала рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2012 року й ухвали цього ж суду від 7 листопада 2012 року та 17 лютого 2016 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної й касаційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_5 доведено прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_7, шляхом фактичного користування спадковим майном. Позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_4 не доведено, що після смерті своїх батьків вона вступила у володіння та користування спадковим майном у строк, визначений діючим на час відкриття спадщини законодавством.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 11 травня 2012 року зазначив, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що в силу частини першої статті 549 ЦК УРСР позивачка фактично вступила в управління і володіння спадковим майном після смерті своїх батьків до закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, дійшли висновку про прийняття нею спадщину згідно з діючим на час відкриття спадщини законодавством, строк позовної давності нею також не пропущено.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 7 листопада 2012 року скасував рішення суду апеляційної інстанції, а справу передав на новий апеляційний розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому суд зазначив, що судовим рішенням, яке набрало чинності, встановлено, що відповідач вчасно не прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті батька, також нею не вчинено дій і після ухвалення цього судового рішення, яким їй надано додатковий строк для прийняття спадщини, крім того, у силу статей 548, 549 ЦК УРСР дії про прийняття спадщини вчиняються особисто спадкоємцем.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 17 лютого 2016 року скасував рішення суду апеляційної інстанції в частині позову про поділ спадкового майна та стягнення компенсації, а справу в цій частині передав на новий апеляційний розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема суд не врахував розмір ідеальних часток, які належать кожному із співвласників майна, не перевірив можливість виділення сторонам в натурі житлових приміщень відповідно до їх ідеальних часток у спосіб, який найбільше враховує інтереси сторін та не позбавляє кожного можливості належно користуватися своєю частиною будинку, в рішенні суду не зазначив, з яких мотивів та розрахунків він виходив, стягуючи з відповідачки грошову компенсацію за частку у спільній частковій власності.

У судових рішеннях, наданих заявницею на підтвердження підстав для перегляду судового рішення, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Доводи, які наведені в заяві, щодо порушення норм процесуального права не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину спадкового майна та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема