Провадження № 2/522/466/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Міністерства оборони України про визнання відмови в прийнятті на роботу неправомірною, зобовязання вчинити певні дії, та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в подальшому уточнивши її, до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Міністерства оборони України, ОСОБА_2, та просить визнати незаконною відмову начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону у прийнятті її на роботу від 22 травня 2015 року; зобовязати начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону прийняти її на роботу на посаду лікаря-лаборанта та укласти відповідний трудовий договір; стягнути з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на її користь суму моральної шкоди у розмірі 1 000 50 000, 00 грн. та суму судових витрат.

Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що з 2001 року по 2014 року вона працювала лаборантом клінічної лабораторії клініки лабораторної діагностики Військово-медичного клінічного центру Південного регіону. У 2003 році її було призвано на військову службу за контрактом у Збройні сили України на посаду лаборанта клінічної лабораторії клініки лабораторної діагностики ВМКЦ ПР. У березні 2014 року усі посади військовослужбовців клінічної лабораторії клініки лабораторної діагностики ВМКЦ ПР, а саме посада начальника (майор м/с) і двох лаборантів (старшини військової служби за контрактом) були достроково скорочені. Зазначені військові посади були змінені на цивільні. У зв'язку з тим, що на той час позивачка перебувала на військовій службі за контрактом, наказом начальника ВМКЦ ПР від 23 червня 2014 року її було виведено за штат як військовослужбовця.

Також зазначила, що 24 липня 2014 року наказом першого заступника Міністра оборони України її було звільнено в запас Збройних сил України за станом здоров'я. 05 серпня 2014 року наказом начальника ВМКЦ ГІР їй було надано щорічну відпустку с 05 серпня 2014 року по 09 вересня 2015 року, а з 09 вересня 2015 року її було виключено зі списків особового складу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону. В подальшому, Рішенням МСЕК від 15 вересня 2014 року позивачці була встановлена інвалідність ІІІ групи МО України, та зазначено, що захворювання, у зв'язку з яким встановлюється інвалідність, пов'язане з проходженням військової служби.

В подальшому, а саме у жовтні місяці 2014 року, 03 грудня 2014 року та 21 квітня 2015 року позивачка зверталась до начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_3 з заявами про прийняття її на роботу. Однак, щоразу їй відповідали відмовою, у звязку тим, що у клініці лабораторної діагностики відсутні вакантні посади для осіб з інвалідністю.

Позивачка вважає вищевказані відмови у прийнятті її на роботу незаконними, та вважає, що обєктивною причиною таких відмов є небажання створювати спеціальні умови праці для неї, як для особи з інвалідністю, а також особисті неприязні стосунки між нею та начальником Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_3, що було викликано її принциповістю у роботі в попередні роки.

Крім того, згодом позивачці стало відомо, що в момент другої відмови у прийнятті на роботу у звязку, з ніби-то, відсутністю вакантних місць, на посаду лікаря-лаборанта незаконно була переведена ОСОБА_2, яка не має необхідної кваліфікації для даної посади. Спочатку позивачка вважала, що на посаду, на яку було прийнято ОСОБА_2, повинна була прийнята вона. Однак, у звязку з уточненнями позовних вимог, ОСОБА_1 вимог до ОСОБА_2 не предявила, та претензій щодо зайняття нею посади лікаря-лаборанта не має.

Також ОСОБА_1 вважає, що незаконними відмовами у прийнятті її на роботу, їй була завдана також моральна шкода, яка виражалась в моральних переживаннях з приводу незаконної відмови у прийнятті її на роботу, втраті нормальних життєвих звязків, погіршенні здоровя та незручностях повязаних з безробіттям.

ОСОБА_1 та її представник уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник Військово-медичного клінічного центру Південного регіону у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зазначив, що позивачка є інвалідом ІІІ групи МО України, у звязку з чим їй виплачується пенсія по інвалідності, та її працевлаштування регулюється розділом «Працевлаштування, освіта і професійна підготовка інвалідів» Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». На час звернення позивачки до керівництва Військово-медичного клінічного центру Південного регіону з заявами про працевлаштування від 03 грудня 2014 року та 21 квітня 2015 року, вакантних посад у клініці лабораторної діагностики ВМКЦ ПР відповідно до освіти позивачки не було, тому їй було відмовлено у прийнятті на роботу. Крім того, ОСОБА_1 має повну вищу освіту за напрямом підготовки «Біолог», що не відповідає кваліфікаційним вимогам на посаду лікаря-лаборанта. Також представник відповідача зазначив, що позивачка не скористалась правом передбаченим ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» на реєстрацію у державній службі зайнятості як безробітної особи.

Також представник відповідача вважає, що вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди є безпідставними, оскільки така шкода не підтверджується жодними доказами.

Представник третьої особи Міністерства оборони України у судовому засіданні зазначив, що вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими.

Інші учасники процесу у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думки сторін та пояснення свідка, повно і всебічно з'ясувавши обставини, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було призвано на військову службу за контрактом на посаду лаборанта клінічної лабораторії клініки лабораторної діагностики Військово-медичного клінічного центру Південного регіону з 08 квітня 2003 року по 09 вересня 2014 року, про що свідчить копія трудової книжки та витяг з послужного списку особової справи старшини військової служби за контрактом №502 від 06 жовтня 2015 року (а. с. 67, 93).

24 липня 2014 року ОСОБА_1 була звільнена з військової служби у запас за п. «б» ч. 9 ст. 26 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» згідно наказу першого заступника МО України №37-ПМ (а. с. 14).

Наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №159 від 05 серпня 2014 року позивачку з 09 вересня 2014 року було виключено зі списків особового складу центру та всіх видів забезпечення (з наданням щорічної відпустки з 05 серпня 2014 року по 09 вересня 2014 року) (а. с. 17).

В подальшому, довідкою МСЕК від 16 вересня 2014 року позивачці була встановлена інвалідність III групи МО України, в якій зазначено, що захворювання, у зв'язку з яким встановлюється інвалідність, пов'язане з проходженням військової служби (а. с. 12).

Позивачу, як інваліду III групи, МО України виплачується пенсія по інвалідності, про що свідчить відповідне посвідчення № (а. с. 13), тому її працевлаштування регулюється розділом «Працевлаштування, освіта і професійна підготовка інвалідів» Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Відповідно до ст. 18 вищевказаного Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Тому, позивачка 03 грудня 2014 року звернулась до начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону з відповідною заявою про працевлаштування (а. с. 8). Однак, на час звернення вакантних посад у клініці лабораторної діагностики ВМКЦ ПР відповідно до освіти позивачки не було, що підтверджується повідомленням ВМКЦ ПР від 04 грудня 2014 року за №6517 (а. с. 9).

Згідно ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не скористалась правом передбаченим вищевказаною нормою, та не стала на облік як безробітна в Одеському міському центрі зайнятості, про що свідчать відповідні листи Одеського міського та обласного центру зайнятості від 01 жовтня 2015 року (а. с. 90, 91).

21 квітня 2015 року позивачка повторно звернулась до керівництва Військово-медичного клінічного центру Південного регіону з заявою про прийняття її на роботу на посаду лікаря-лаборанта (а. с. 10). На момент звернення позивачки, вакантної посади лікаря-лаборанта у ВМКЦ ПР в наявності не було, про 22 травня 2015 року позивачці було направлено повідомлення №3130 (а. с. 11).

Крім того, відповідно до кваліфікаційних вимог, які визначені в довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників, щодо посади лікаря-лаборанта, необхідна повна вища освіта (спеціаліст, магістр) за напрямом підготовки «Медицина» (а. с. 68). З матеріалів справи вбачається, що позивачка має повну вищу освіту за напрямом підготовки «Біолог», що не відповідає кваліфікаційним вимогам для посади лікаря-лаборанта.

Згідно ст. 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні, та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Посилання позивачки на незаконне переведення на посаду лікаря-лаборанта ОСОБА_2, спростовуються тим, що наказ начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про переведення працівника був виданий 15 квітня 2015 року (а. с. 140), тобто до звернення ОСОБА_1 з заявою про працевлаштування. До того ж, ОСОБА_2 була переведена на вказану посаду, у звязку з тим, що в листопада 2013 року при розформуванні установи вона була скорочена з посади лікаря-лаборанта зі стажем роботи на цій посаді 4 роки 5 місяців.

Відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 3 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Тому, посилання ОСОБА_1 на порушення адміністрацією Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ст. 22 КЗпП України не відповідає дійсності, так як наказ про переведення працівника на посаду лікаря-лаборанта відбувся до подачі позивачкою заяви про працевлаштування.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік. Підприємства, установи, організації реєструються у відділеннях фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

У судовому засіданні доведено, що Військово-медичний клінічний центр Південного регіону щороку подає звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів. Так, зі звіту за 2014 рік вбачається, що згідно нормативу повинно бути 23 робочих місця, а фактично працює 70 працівників, яким встановлена інвалідність (а. с. 59). Тобто, адміністрація центру працевлаштувала втричі більше працівників, які мають інвалідність, ніж це вимагає норматив, що спростовує твердження позивачки про те, що причиною відмов у її працевлаштуванні є небажання керівництвом центру створювати спеціальні умови для осіб з інвалідністю.

Таким чином, відмова відповідача у прийнятті на роботу ОСОБА_1 відповідає вимогам чинного законодавства, не порушує її трудові права, оскільки на момент звернення позивачки з відповідними заявами про працевлаштування, вакантної посади лікаря-лаборанта у ВМКЦ ПР в наявності не було.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4, яка є начальником клініки лабораторної діагностики Військово-медичний клінічний центр Південного регіону починаючи з 2012 року, пояснила, що зі сторонами в неї лише службові відносини. ОСОБА_1 працювала сутки через двоє, або сутки через троє. Також ОСОБА_4 зазначила, що позивачка не зверталась до неї з приводу працевлаштування. А про відповідні заяви від 03 грудня 2014 року та 21 квітня 2015 року вона дізналась з відділу кадрів. На час розгляду керівництвом центру вказаних заяв, вакантних посад не було.

В суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками, їх пояснення відповідають та не суперечать обставинам, свідчення про які містяться в інших зібраних по справі доказах.

Тому, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 в частині визнання відмови в прийнятті на роботу неправомірною та зобовязання прийняти її на роботу та укладення відповідного трудового договору, є безпідставними, та спростовуються вищевикладеними обставинами.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Щодо вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, то за п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд вважає необґрунтованою вимогу ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди, оскільки вина відповідача у спричинені позивачці такої шкоди не була доведена в судовому засіданні.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. 18, 18-1, 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», ст. ст. 22, 32, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Міністерства оборони України про визнання відмови в прийнятті на роботу неправомірною, зобовязання вчинити певні дії, та відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.Б. Свячена