Справа № 302/626/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 травня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді- доповідача - Куцина М.М.,

суддів: Павліченка С. В., Собослоя Г.Г.,

при секретарі - Сочка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Лозянської сільської ради Міжгірського району на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Лозянської сільської ради Міжгірського району про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з 25 січня 1957 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. До складу спадщини, яку вона прийняла після смерті чоловіка, як спадкоємець першої черги за законом у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, постійно проживаючи зі спадкодавцем, входить спірна земельна ділянка площею 0,1596 га, розташована в урочищі «Чертіж» в с.Лозянське Міжгірського району Закарпатської області.

Лозянська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області (далі - Лозянська сільська рада) 23 лютого 2015 року прийняла рішення, яким визнала дорогою загального користування шириною 3 м під'їзну дорогу до земельної ділянки урочища «Чертіж» з верхньої частини належної їй у порядку спадкування за законом спірної земельної ділянки, тоді як відповідно до вимог чинного законодавства відповідач не має права розпоряджатися земельними ділянками, що перебувають у приватній власності.

Посилаючись на порушення права власності на землю, на положення ст. 22 ч. 2 ЦК України щодо скасування нормативно-правового акту органу місцевого самоврядування, на ст.ст. 12, 152, 154, 155 ЗК України щодо захисту права власності на землю, а також на норми ст. 144 Конституції України щодо зупинення рішення органу місцевого самоврядування з мотивів його невідповідності Конституції чи законам України з одночасним зверненням до суду, позивач просила зупинити рішення Лозянської сільської ради від 23.02.2015 № 19 «Про дорогу загального користування» та визнати це рішення недійсним.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Лозянської сільської ради Закарпатської області від 23 лютого 2015 року № 19 «Про дорогу загального користування».

Лозянська сільська рада не погодилась із рішенням суду першої інстанції і оскаржила рішення суду у апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати, а провадження в справі закрити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що даний спір підвідомчий адміністративному суду, оскільки йдеться про оскарження рішення органу місцевого самоврядування, як суб'єкта владних повноважень, а спір про право цивільне відсутній. Крім того, позивачка ОСОБА_2 не довела, що є власником земельної ділянки, яка раніше належала її покійному чоловіку, а тому не має права на позов, який пред'явила, позов не доведений і щодо фактів, які були покладені в його обґрунтування. Суд також необґрунтовано відхилив клопотання позивача про залучення до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, тоді як вирішення спору впливає на його права і обов'язки.

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу у відсутності позивача та її представника, оскільки вони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи .

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено, що спірна земельна ділянка, через яку вирішено виділити дорогу, не є об'єктом права приватної власності позивачки та спадкоємців померлого ОСОБА_3. Крім того, зазначену земельну ділянку у встановленому законом порядку не передано у комунальну власність.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд першої інстанції дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Зокрема, скасовуючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те , що в даному державному акті зазначено опис меж земельних ділянок суміжних землевласників (землекористувачів), від А до Б є землі загального користування, відноситься до земель територіальної громади с. Лозянської сільської ради Міжгірського району і є комунальною власністю, а від Б до В громадянин ОСОБА_5.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У ч. 1 ст. 1261 ЦК України зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. «г» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

Згідно з ч. 1 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження.

У ч. 1 ст. 155 ЗК України зазначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Судом апеляційної інстанції встановлені наступні факти.

З 25 січня 1957 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

18 червня 2003 року ОСОБА_3 на підставі рішення Лозянської сільської ради від 29 грудня 2002 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,6049 га, розташованої на території цієї сільської ради, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Надана ОСОБА_3 земельна ділянка фактично складається з семи земельних ділянок у різних урочищах, при цьому в урочищі «Чертіж» розташована одна з них, а саме земельна ділянка площею 0,1596 га, яка межує із землями загального користування та землями ОСОБА_5 й ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. На момент його смерті у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали дружина померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3, яка проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Отже, позивачка прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України шляхом постійного проживання зі своїм чоловіком (спадкодавцем) на час відкриття спадщини, оскільки вона протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не заявила відмову від неї .

35 сесія 6-го скликання Лозянської сільської ради, розглянувши заяву ОСОБА_4, прийняла 23.02.2015 рішення № 19, яким вирішила: «визнати дорогою загального користування шириною 3 метри під'їзну дорогу до земельної ділянки ур. «Чертеж» з верхньої частини земельної ділянки ОСОБА_2, жительки АДРЕСА_1» (а.с. 17).

З державного акту наданого ОСОБА_3 вбачається, що надана у власність земельна ділянка складається фактично з семи ділянок у різних урочищах, які складають загальну площу всієї ділянки, при цьому, в урочищі «Чертіж» розташована одна з цих семи складових, а саме, ділянка площею 0,1596 га, яка по лінії А-Б межує із землями загального користування (дорогою), по лінії Б-В межує із землями ОСОБА_5, а по лінії В-Г - із землями ОСОБА_4.

Актом відповідача від 10.10.2014 комісія Лозянської сільської ради у присутності сторін спору ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та жительки АДРЕСА_1 ОСОБА_12 встановила, що жителі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 і ОСОБА_12 самовільно скопали під'їзну дорогу шириною 3 м до земельної ділянки ОСОБА_4; обміром земельної ділянки, що належала в урочищі «Чертіж» ОСОБА_3, встановлено, що її площа з 0,1596 га збільшилася до 0,1896 га внаслідок самовільного захоплення землі за рахунок під'їзної дороги «з верхньої частини вказаної земельної ділянки».

Отже, даним актом відповідача від 10.10.2014 року стверджується факт самовільного захоплення позивачкою земельної ділянки розміром 0.03 га землі, тобто збільшення розміру площі земельної ділянки належної ОСОБА_3 з 0.1596 га до 0.1896 га землі, і дане збільшення розміру спірної земельної ділянки відбулося за рахунок під'їзної дороги «з верхньої частини вказаної земельної ділянки», яка відноситься до земель територіальної громади Лозянської сільської Ради Міжгірського району і є комунальною власністю цієї громади.

Відповідно до оскарженого рішення сільради, зазначена в ньому дорога загального користування шириною 3 м визначена по всій довжині в 57 м. спірної земельної ділянки по її межі Б-В ( а. с.16).

Зокрема , даний факт стверджується абрис-схемою розташування земельних ділянок в урочищі „Чертіж", із якої вбачається, що між земельними ділянками ОСОБА_5 та земельними ділянками ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_13 є землі загального користування і між цими земельними ділянка прокладена під'їзна дорога загального користування, яка відносяться до комунальної власності територіальної громади Лозянської сільської ради ( а. с.18).

Суд апеляційної інстанції відповідно до положень частини 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснював сторонам по справі їх права та обов'язки та право заявити клопотання про призначення у даній справі відповідної експертизи та попереджував про наслідки вчинення або не вчинення даної процесуальної дії для встановлення фактів того, що вказана частина спірної земельної ділянки межує із земельною ділянкою ОСОБА_5 , та для з'ясування , чи між цими земельними ділянками існує місце для дороги загального користування шириною 3 м., однак такого клопотання не надійшло.

За таких обставини, судова колегія приходить до висновку, що частина спірної земельної ділянки, через яку було прокладено дорогу загального користування, відноситься до земель комунальної власності територіальної громади Лозянської сільської ради .

Зібраними по справі доказами стверджується факт того, що суміжними землекористувачами від А до Б є землі загального користування, які відноситься до земель територіальної громади Лозянської сільської ради Міжгірського району і є комунальною власністю цієї територіальної громади, а тому між цими земельними ділянками існує місце для дороги загального користування шириною 3 м.

Позивачкою по справі у встановленому законом порядку не доведено факту того, що внаслідок оскаржуваного рішення відповідача про визнання дорогою загального користування цю під'їзну дорогу було прокладено за рахунок площі її земельної ділянки або призвело до зменшення розміру її спадкової земельної ділянки, та відбулося порушення прав власності на земельну ділянку.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що позивачкою по справі не доведено факту порушення її права власності на земельну ділянку , а тому відсутні правові підстави для задоволення позову та визнання недійсним оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування.

З урахуванням вищезазначеного та вимог п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Лозянської сільської ради Міжгірського району - задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду від 29 червня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до Лозянської сільської ради Міжгірського району про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: