У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», ОСОБА_4 про визнання дій незаконними, скасування наказів, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення апеляційного суду Львівської області від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що працював електрослюсарем з обслуговування автоматики засобів вимірювання електростанції Служби вимірювань, наладки та випробувань ТЕЦ-1 Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») і, починаючи з 2010 року, відповідач нараховував та здійснював виплату заробітної плати без урахування умов колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки, колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства, Всеукраїнським об'єднанням обласних організації роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки, Регіональної угоди між Львівською державною обласною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2010-2011 роки, 2012-2014 роки.

Зокрема, за цими угодами мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду встановлюється у розмірі не менше 120% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, із застосуванням визначеного коефіцієнта співвідношень тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт до встановленої галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду. Відповідач самостійно встановлював розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду та суттєво занижував її, що призвело до заниження його заробітної плати.

Уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконними дії директора підприємства ЛМКП «Львітеплоенерго» ОСОБА_4, скасувати накази № 186 від 21 липня 2010 року, № 150 від 23 квітня 2012 року, № 170 від 29 квітня 2013 року, № 176 від 30 квітня 2014 року та № 264 від 27 червня 2014, якими розмір мінімальної тарифної ставки протягом 2010-2014 років встановлювався із суттєвим заниженням та без застосування коефіцієнтів; стягнути ненараховану заробітну плату у сумі 31 857,83 грн, інфляційні втрати в сумі 7 520,14 грн, витрати на правову допомогу в сумі 2 450 грн і 10 000 грн - у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 10 вересня 2015 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено з ЛМКП «Львівтеплоенерго» заробітну плату в сумі 31 857,83 грн, 7 250,14 грн компенсації втрати частини заробітку, витрати на правову допомогу в сумі 2 450 грн і 1 000 грн - у відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ЛМКП «Львівтеплоенерго» просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 10 вересня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача стосувались визнання незаконними дій відповідача при визначенні розміру заробітної плати, визнання незаконними та скасування наказів і ці вимоги не є вимогами про стягнення належних працівнику виплат, а тому на них не поширюється положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, отже ОСОБА_3 пропущено тримісячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.

Апеляційний суд погодився з висновком суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання наказів недійсними, але, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення заробітної плати, компенсації втрати частини заробітку внаслідок несвоєчасної виплати, апеляційний суд виходив з того, що передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду не може бути застосований до вказаних позовних вимог.

Висновки апеляційного суду в цій частині є правильними.

Судами встановлено, що колективним договором ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки встановлено місячні і годинні тарифні ставки працівників, зайнятих на експлуатації ТЕЦ-1, теплоцентралі «Північна», теплоцентралі «Південна».

Позивач ОСОБА_3 працює електрослюсарем з обслуговування автоматики і засобів вимірювання електростанцій, йому присвоєно 4 розряд.

Мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду на підприємстві встановлена у Галузевих угодах між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ДКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України.

Коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого Галузевою угодою мінімальної тарифної ставки встановлюється Тарифною частиною Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 рік.

Відповідно до п. 16.1 Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки, укладеного між адміністрацією ЛМКП «Львівтеплоенерго» та Первинною профспілковою організацією ЛМКП «Львівтеплоенерго», мінімальна тарифна ставка (оклад) для працівників, які виконують просту некваліфіковану роботу, встановлюється у розмірі, не нижче мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, без урахування доплат і надбавок.

Згідно з колективним договором ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки, коефіцієнт співвідношень тарифної ставки позивача становить 2,17.

Також судом встановлено, що відповідач не дотримується умов колективного договору, оскільки наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 176 від 30 квітня 2014 року, № 264 від 27 червня 2014 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі, що менше розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Наведені обставини встановлені судом у постанові Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2013 року, якою притягнуто до адміністративної відповідальності директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, а також в окремій ухвалі Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року.

Так, згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства, Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, установи, організації здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону «Про оплату праці».

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, у рішенні Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», які необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Судом першої інстанції встановлено факт порушення відповідачем законодавства про оплату праці, зокрема встановлення наказами від 30 квітня 2014 року № 176 та від 27 червня 2014 року № 264 мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду у значно заниженому розмірі, тобто менше розміру мінімальної заробітної плати, встановленого відповідними положеннями Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік», але відмовлено у позові через порушення строків звернення до суду.

Разом з тим, з огляду на наведені вище приписи закону і роз'яснення Конституційного Суду України, вимоги позивача про стягнення заробітної плати, яка не була своєчасно нарахована роботодавцем, не обмежуються будь-яким строком.

Так як ЛМКП «Львівтеплоенерго» протягом тривалого часу виплачувало ОСОБА_3 заробітну плату у меншому розмірі, що призвело до необхідності змінювати його життєві зв'язки і до моральних страждань, підстави для відшкодування такої шкоди є доведеними. Достатньою сумою для компенсації такої шкоди апеляційна інстанція обґрунтовано вважала 1 000 грн.

Правильно апеляційний суд вважав доведеними підстави для компенсації ОСОБА_3 втрати частини заробітку унаслідок несвоєчасної виплати і відшкодування витрат на правову допомогу.

За таких обставин суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова