Провадження №22-ц/784/1453/16
Справа номер 489/6198/15-ц
Провадження номер 22-ц/784/1453/16 Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 10 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Буренкової К.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва

від 11 травня 2016 року,

ухвалене за позовом ОСОБА_4 до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, про встановлення земельного сервітуту, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнював та обґрунтовував наступним.

Позивачу на підставі договору дарування від 26.08.1997 р. належала 1/10 частина житлового будинку №44 по вул.Скульптора Ізмалкова у м.Миколаєві.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року було припинено його право власності на вказану частину будинку.

ОСОБА_4 вказував, що на час перебування у його власності вищезазначеної частини будинку ним було споруджено двоповерховий гараж-майстерню під літ.О-2 загальною площею 170,2 кв.м., що було дозволено виконавчим комітетом Миколаївської міської ради.

Оскільки позивач фактично користується земельною ділянкою, розташованою під вказаним гаражем-майстернею, це потребує встановлення земельного сервітуту.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4М, просив встановити земельний сервітут на земельну ділянку площею 0,0157 га по вул.Скульптора Ізмалкова, 44 у м.Миколаєві, на якій розташований гараж-майстерня під літ.О-2.

Відповідач заперечував у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 11 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що він є безпідставним, оскільки позивач не довів наявності порушення його прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Згідно з ст.98 ЗК України право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За змістом ст.100 ЗК України та ст.ст.401, 402, 404 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання його нерухомого майна неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що з 26 серпня 1997 року по 23 квітня 2014 року позивач був власником 1/10 частки жилого будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по вул.Скульптора Ізмалкова, 44 у м.Миколаєві.

9/10 частки вказаного будинку належали третій особі по справі ОСОБА_5

Після припинення рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23 квітня 2014 року права власності ОСОБА_4 на його частку у будинку ОСОБА_5 є єдиним власником будинку та користувачем земельної ділянки, яка була надана рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 15 серпня 1952 року №1523 первісному власнику будинку ОСОБА_6 для будівництва будинку (а.с.59).

У 1998 році позивач за вказаною адресою самочинно побудував двоповерхову гараж-майстерню під літ.О-2 загальною площею 170,2 кв.м, яка відповідно до рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19.04.2011 р. підлягає знесенню (а.с.53, 66).

Під час розгляду справи 10 лютого 2016 року позивач звертався до відповідача з заявою про укладення договору суперфіцію (а.с.79).

Результат розгляду даної заяви позивач суду не представив.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 є правильним.

Виходячи з наявних у справі доказів та вимог законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що встановлення земельного сервітуту можливо для задоволення законних потреб, які неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Позивач належними та допустимими доказами, як того вимагають ст.ст.58-60 ЦПК України, своїх вимог не довів.

Викладені ним у апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Судді