НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29 грудня 2016 рокуСправа № 322/987/16

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Гавриш О.А.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

третьої особи - Моргунової Н.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом: ОСОБА_4

до: ОСОБА_2

третя особа: (на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору) приватний нотаріус Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області Моргунова Наталія Олександрівна

про: визнання заповіту недійсним.

30 вересня 2016 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивач просить суд:

- визнати недійсним заповіт від 17 грудня 2011 року, посвідчений державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області Моргуновою Н.О., реєстровий № 977.

Підстави пред'явленого позову позивачем змінювалися до початку розгляду судом справи по суті.

Так, в обґрунтування вимог позивач, спочатку, посилався на те, що її батько ОСОБА_5 на момент укладення заповіту був особою похилого віку та в силу віку і за станом здоров'я в момент вчинення заповіту не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, позивач стверджував про наявність у нього сумнів щодо виконавця підпису від імені спадкодавця у заповіті.

В подальшому, 15.11.2016 судом було отримано уточнену позовну заяву, яку представник позивача у судовому засіданні 01.12.2016 не підтримав.

У судовому засіданні 01.12.2016 представник позивача надав суду іншу уточнену позовну заяву, датовану 01.12.2016, яку судом прийнято до розгляду.

В уточненій позовній заяві позивач просив суд визнати заповіт, складений ОСОБА_5 17 грудня 2011 року на ім'я ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області Моргуновою Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 977, недійсним.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив наступне.

В установлений законом строк ОСОБА_4, як спадкоємець першої черги, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, де їй було повідомлено про те, що спадкодавець заповів все своє майно іншій особі. З'ясовуючи дану ситуацію позивач дізнався, що батько 17 грудня 2011 року склав заповіт, яким все своє майно заповідав ОСОБА_2 (відповідачу), яка доводилася йому чужою особою і не перебувала з ним в родинних відносинах.

Маючи з батьком добрі, теплі, родинні відносини до останнього дня його життя, ОСОБА_4 запідозрила, що батька обманним шляхом підвели до думки скласти заповіт на ім'я відповідача, оскільки, маючи рідну доньку і будучи з нею в теплих стосунках, він ніяк не міг заповісти все своє майно чужій особі.

З відповідачем батько позивача міг мати стосунки тільки відносно житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, який належав його співмешканці ОСОБА_6, але не був оформлений, де вони проживали разом до моменту її смерті, а потім ОСОБА_5 проживав один до кінця 2011 року. В грудні 2011 року ОСОБА_5 на прохання ОСОБА_2 про продаж їй цього будинку, так як вона переїхала жити до с. Голубкове на постійне місце проживання і її бабуся жила по сусідству в будинку НОМЕР_1, продав їй житловий будинок по АДРЕСА_1, а сам переїхав жити до співмешканки ОСОБА_7 в с. Новоукраїнка, де прожив до дня своєї смерті.

Так як, право власності на житловий будинок НОМЕР_2 не було оформлено на ОСОБА_6, відповідач завірила ОСОБА_5, що шляхом складання нотаріального документу на її ім'я, вона самостійно і за власні кошти зможе оформити документи на будинок. Кошти, які були сплачені відповідачем за даний будинок, були передані онукам ОСОБА_6, як вона і просила.

Помилково вважаючи, що заповіт є підставою для оформлення відповідачем права власності на придбаний нею будинок, не розуміючи значення такого правочину в силу свого віку та юридичної необізнаності, ОСОБА_5 підписав заповіт на ім'я відповідача, яким заповів йому не згаданий будинок, а все своє майно, думаючи, що мова йде лише про будинок. В обґрунтування цього факту позивач послався на показання свідків.

Тобто, за твердженням позивача, воля ОСОБА_5 щодо продажу будинку не співпала з зовнішнім оформленням його волевиявлення, оскільки він не мав наміру на передачу всього належного йому майна чужій особі.

Виходячи з наведеного та посилаючись на норми ст.ст. 203, 229 ЦК України, позивач просив задовольнити його вимоги та підтримав їх у судовому засіданні.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив, вважаючи його необґрунтованим, та пояснив, що мав дружні відносини зі спадкодавцем, часто приїжджав до нього, допомагав йому, отримував від нього допомогу, спілкувався з ним. На думку відповідача, в останні роки життя ОСОБА_5 його відносини з позивачем не можна назвати добрими, оскільки ОСОБА_4 постійно проживала в м. Києві та нечасто приїжджала до батька.

Третя особа, приватний нотаріус Моргунова О.В., яка посвідчувала оскаржуваний заповіт, пояснила суду, що під час вчинення таких нотаріальних дій нею в усіх без виключення випадках суворо дотримуються вимоги чинного законодавства, зокрема щодо роз'яснення спадкодавцям змісту та наслідків правочину. До того ж, нотаріус звернула увагу на те, що частина тексту оскаржуваного заповіту написана ОСОБА_5 власноручно, що на її думку, підтверджує здатність особи усвідомлювати значення своїх дій та прочитати текст складеного заповіту.

У судовому засіданні 29.12.2016 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали та з'ясувавши обставини цивільної справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності,

встановив:

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 85 років у селі Новоукраїнка Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.04.2016 серії НОМЕР_3.

17 грудня 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Моргуновою Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 977, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2.

ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 15.06.1956 та свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 15.12.1978.

05.05.2016 ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, що відкрилася після смерті її батька.

17.05.2016 ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася після смерті ОСОБА_5

Інших спадкоємців, які б звернулися до нотаріуса, з матеріалів спадкової справи № 45 за 2016 рік, заведеної після смерті ОСОБА_5, не вбачається.

Допитана за її згодою в якості свідка позивач ОСОБА_4 пояснила суду, що у неї з батьком були дуже добрі відносини, вони постійно підтримували зв'язок, останнього часу, здебільшого по телефону. Позивач висловив незадоволення тим фактом, що батьки відповідача, з якими позивач також підтримував дружні відносини, не повідомили йому у 2013 році, під час їхньої зустрічі, про наявність заповіту. ОСОБА_4 вважає, що її батько не міг скласти заповіт на ім'я відповідача. На думку позивача, метою складення заповіту було приховати купівлю-продаж житлового будинку, який належав співмешканці її батька - ОСОБА_6, щоби уникнути сплати податків. При цьому, гроші за будинок сплачувалися на користь онуків ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_5 не мав прав на цей будинок.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що про заповіт їй стало відомо після смерті ОСОБА_5, разом з цим свідок зазначив, що заповіт було складено з метою неоформлення договору купівлі-продажу будинку з ОСОБА_2

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10, який за його словами є братом ОСОБА_5, пояснив, що на його думку, померлий не міг залишити такий заповіт та припускає, що заповіт було залишено з метою оформлення договору щодо будинку з відповідачем. Також свідок пояснив, що з матір'ю відповідача ОСОБА_5 мав нормальні відносини.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що ОСОБА_5 нічого йому не розповідав про свій заповіт, а він не розпитував його з цього приводу.

Свідок ОСОБА_12, яка постійно спілкувалася зі спадкодавцем протягом останніх трьох років його життя, пояснила, що про заповіт ОСОБА_5 їй стало відомо лише після відкриття провадження по даній справі. ОСОБА_12 зазначила, що ОСОБА_5 не розповідав їй нічого про свій заповіт, займався домашнім господарством, перестав водити автомобіль приблизно за рік до смерті.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13, мати відповідача, пояснила, що у неї та у її дочки були хороші сусідські відносини із спадкодавцем. Про мету складання заповіту від 17.12.2011 ОСОБА_5 свідок нічого пояснити не зміг, зазначивши про свою необізнаність з цього питання. Також свідок підтвердив, що він чув розмову між ОСОБА_5 та відповідачем з приводу будинку, в якому проживав спадкодавець, а саме щодо можливості його повернення в цей будинок, якщо у нього не залишиться місця проживання. До того ж, свідок підтвердив той факт, що гроші за будинок сплачувалися на користь онуків ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_14, який проживає з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у судовому засіданні пояснив, що йому не було відомо про мету складання заповіту ОСОБА_5, але також підтвердив показання свідка ОСОБА_13 щодо усної домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про можливість його повернення до будинку, в якому проживає відповідач, у разі виникнення такої необхідності.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного.

За правилом ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимогі на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом частин 2 та 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК.

Так, згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Тобто підставою для визнання заповіту недійсним може бути виключно складення його дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст. 225 ЦК України) або складення його під впливом насильства (ст. 231 ЦК України).

Проте, на існування обставин, передбачених ст.ст. 225, 231 ЦК України, позивач не посилається. Натомість позивач стверджує про існування обставин, передбачених ст. 229 ЦК України, що не є підставою для визнання заповіту недійсним.

Разом з цим, твердження позивача про відсутність волевиявлення у ОСОБА_15 на складення заповіту щодо всього його майна на користь ОСОБА_2 суд визнає необґрунтованим припущенням, оскільки жодним з вищенаведених доказів, що були досліджені судом, не підтверджується факт складення заповіту з метою уникнення оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку.

Вищенаведені показання свідків відображують суб'єктивне ставлення цих осіб до заповіту, залишеного ОСОБА_15, оскільки жодна з цих осіб не була обізнана про існування заповіту за життя спадкодавця.

Водночас, за твердженням позивача та свідків гроші за придбаний будинок сплачувалися відповідачем не на користь спадкодавця, а на користь третіх осіб - онуків ОСОБА_6

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 31.03.2014 по справі № 6-9цс14, суд визнає необґрунтованим у зв'язку з тим, що предметом спору у вказаній справі було визнання недійсним договору дарування, а не заповіту.

Крім цього, позивач посилається на роз'яснення, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», з яких убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Але, поза увагою позивача залишено те, що у цих самих роз'ясненнях зазначено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Доводи позивача про юридичну необізнаність спадкодавця судом відхиляються з огляду на те, що закон не пов'язує чинність заповіту особи з рівнем її освіти. Частиною першою статті 1234 ЦК України кожній фізичній особі з повною цивільною дієздатністю надано право на заповіт. Заповіт ОСОБА_15 посвідчений нотаріально, спадкодавцем власноручно зазначено у заповіті про те, що заповіт з його слів записаний вірно та ним уголос прочитаний перед підписанням у присутності нотаріуса, що за переконанням суду підтверджує дійсне волевиявлення спадкодавця та виключає можливість помилки з його боку.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та визнає його таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 88, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Новомиколаївський районний суд Запорізької області.

Суддя С.С. Гасанбеков