АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1492/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 59 Кузьменко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВініченка Б. Б.
суддівБондаренка С. І., Храпка В. Д.
при секретаріШоколенко Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, виконачого комітету Черкаської міської ради, треті особи: Відділ супроводу оформлення майнових прав та приватизації житла Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради, служба у справах дітей Черкаської обласної державної адміністрації, про встановлення факту проживання, визнання незаконним та скасування рішення про приватизацію, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації прав власності на квартиру, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона з дитинства проживала в кв. АДРЕСА_1 із своєю сім'єю, відповідачами по справі - батьком, матір'ю та сестрою.

12 листопада 2015 року з листа Відділу супроводу оформлення майнових прав та приватизації житла Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради вона дізналася що у 1997 році спірна квартира була приватизована на користь відповідачів згідно свідоцтва від 01 грудня 1997 р. на право власності на житло.

Позивачка вказала, що на момент проведення приватизації вона була незаконно знята з реєстрації у спірній квартирі у віці 16 років, але постійно в ній проживала разом з батьками та була членом сім'ї, а оскільки дана приватизація була проведена без її відома та згоди на її проведення, тому, як наслідок, вважає її незаконною.

ОСОБА_6 вказувала, що про факт приватизації спірної квартири дізналася лише з вищевказаного листа Відділу супроводу оформлення майнових прав та приватизації житла, а тому вважає, що нею не пропущений строк звернення з даним позовом до суду, в той же час просить його поновити, встановити факт її проживання в квартирі АДРЕСА_1 на момент приватизації квартири 21 травня 1997 року, визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Соснівської районної ради м. Черкаси від 21 травня 1997 року № 271 про приватизацію, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 01 грудня 1997 року та стягнути судовий збір із відповідачів.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_7, посилаючись на його необгрунтованість та прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, стягнути суму сплаченого судового збору із відповідачів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно з вимогами п. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, районний суд вважав, що вимоги позивачки недоведені, приватизація квартири була проведена на підставі наданих органу приватизації документів, що відповідали дійсності на момент приватизації, а позивачка не надала суду доказів, що остання була незаконно та без її згоди знята з реєстрації. Крім того, судом вказано на пропуск ОСОБА_6 строку на звернення до суду за захистом свого права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, рішенням Виконавчого комітету Соснівської районної ради № 00271 від 21 травня 1997 року про приватизацію державного житлового фонду квартира АДРЕСА_1 приватизована на склад сі'ї з трьох осіб - ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_6 з батьками проживала в кв. АДРЕСА_1. 08 жовтня 1993 року позивачка була знята з реєстрації у спірній квартирі, а 14 вересня 1994 року позивачка відповідно до поквартирної картки була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2, була знята з реєстрації за вказаною адресою 04 липня 2001 року.

В послідуючому, позивачка ОСОБА_6 була зареестрована у спірній квартирі 24 грудня 2003 року, а знята з реєстрації 15 вересня 2006 року. Потім знову була зареестрована в цій же квартирі 17 грудня 2008 року і по теперішній час разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_19. (а.с. 25-26)

Довідка про склад повнолітніх членів сім'ї від 1997 року (а.с. 91) на підставі якої проводилася приватизація спірної квартири не оскаржена та не скасована у встановленому Законом порядку, а тому доводи позивачки про неправомірність зняття її з реєстрації є необгрунтованими.

Відповідно до положень ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту вищевказаного закон у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Частиною 1, 2 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, встановлених законом.

Право осіб на приватизацію пов'язується із правом особи на житло та фактом проживання у квартири на відміну від факту реєстрації особи у квартирі (будинку), яка здійснюється на підставі ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові ВСУ від 30 січня 2013 року № 6-125цс12, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, та обставина, що на момент приватизації квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою у АДРЕСА_2 не свідчить про втрату нею права на житло на квартиру по АДРЕСА_1, оскільки позивачка є членом сім'ї наймачів.

Допитана у судовому засіданні колегії суддів апеляційного суду свідок ОСОБА_12 вказала, що обставини щодо проживання ОСОБА_6 станом на час проведення приватизації кв. АДРЕСА_1 21 травня 1997 року ОСОБА_6 у вказаній квартирі їй невідомі. Проте, за місцем своєї реєстрації на момент приватизації за адресою у АДРЕСА_2 вона також не проживала.

Водночас, будучи дочкою наймача квартири ОСОБА_8, на наявіність права на приватизацію спірної квартири впливає також факт постійного проживання у квартирі разом із наймачем або статус особи, за якою зберігається право на житло. (ст. 71 ЖК України).

Проте, всупереч вказаним положенням вищевказаного законодавства позивачкою недоведено обставин, з якими закон пов'язує встановлення фактичного проживання, зокрема, вказуючи на своє проживання у спірній квартирі з батьками на момент приватизації, 21 травня 1997 року ОСОБА_6 у силу ст.ст. 58-60 ЦПК України не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини.

Згідно акту опитування сусідів від 27 січня 2016 року ОСОБА_6 (а.с. 44) на момент приватизації спірної квартири остання фактично проживала у ній до 2001 року. Проте, зазначені в акті особи (ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15.) для підтвердження вказаних у акті обставин у судовому засіданні не свідчили, а тому в сукупності із показами допитаних свідків (ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18.) та акту опитування сусідів від 22 лютого 2016 року (а.с. 69) (в якому троє сусідів вказали, що позивачка не проживала у спірній квартирі на момент приватизації) означений акт не може вважатися допустимим та належним доказом для встановлення факту проживання позивачки за адресою приватизованої квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що спірна квартира була постійним місцем проживання ОСОБА_6 на момент її приватизації,не надано будь-яких належних доказів її фактичного проживання у квартирі, а тому твердження позивача про незаконність такої приватизації та порушення її житлових прав є безпідставними та необгрунтованими, про що вірно вказано у рішенні суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку із його необгрунтованістю та недоведеністю, судом враховані роз'яснення, викладені в п. 11 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення».

Разом з тим відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України про захист свого цивільного права або інтересу особа може звернутися до суду з вимогою в межах строку позовної давності.

Перебіг позовної давності обчислюється відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-152цс14).

Позивачка вказала, що дізналася про приватизацію квартири лише з листа Відділу супроводу оформлення майнових прав та приватизації житла 12 листопада 2015 року та не могла дізнатися про порушення своїх прав раніше, проте районним судом вірно враховано що після проведення приватизації 1997 року позивачка неодноразово здійснювала реєстрацію свого місця проживання у спірній квартирі для чого уповноваженим органам необхідно було надавати будинкову книгу, яка ведеться тільки на власні будинки чи квартири, що належать на праві власності. Доводи позивачки в частині того, що вона у зв'язку із своєю юридичною необізнаністю не ознайомлювалась з документами на право власності на спірну квартиру, що знаходилися весь час у спірній квартирі, суд вірно оцінив критичнота визнав доводи про поважність причин пропуску строку звернення до суду необгрунтованими та непереконливими.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, і ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення. Підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили одразу після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий :

Судді :