У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді - Шимківа С.С.

суддів: - Бондаренко Н.В., Буцяка З.І.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рівненської міської ради на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Рівненської міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - управління Держгеокадастру у місті Рівному Рівненської області про визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2016 року задоволено у повному обсязі позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Рівненської міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - управління Держгеокадастру у місті Рівному Рівненської області про визнання права власності на земельну ділянку.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0653 га (653 кв.м.) по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі Рівненська міська рада покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, керувався положеннями ст. 30 ЗК України, у редакції чинній на час придбання позивачем у відповідача ОСОБА_4 житлового будинку та виходив з того, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Однак суд не врахував, що рішення Рівненської міської ради від 13 листопада 1997 року № 241, яким передано в приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 653 м.кв., за адресою: АДРЕСА_1 не є документом, що посвідчує прав власності на земельну ділянку.

ОСОБА_4 не виготовляла документ, який посвідчив би її право власності на __________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/17278/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Куцоконь Ю.П.

Провадження № 22-ц/787/1271/2016 Суддя-доповідач - Шимків С.С.

земельну ділянку.

У оскаржуваному рішенні зазначено, що у 1999 році, при придбанні ОСОБА_3 у ОСОБА_4 будинку з надвірними будівлями сторони договору купівлі-продажу не вирішили питання щодо земельної ділянки, на якій такий будинок розташований.

Однак сторони фактично і не могли вирішити це питання, оскільки у ОСОБА_4 не було права власності на земельну ділянку. На підставі одного лише рішення Рівненської міської ради від 13.11.1997 року № 241 ОСОБА_4 не мала права продавати земельну ділянку.

Окрім того, у вищезазначеному рішенні Рівненської міської ради зазначено що ОСОБА_4 зобов'язана виготовити державний акт на право власності. Фактично рішення виконане не було.

Виходячи із наведеного, земельна ділянка, площею 653 м.кв. у АДРЕСА_1 залишається землями міста.

Місцевий суд, визнавши за ОСОБА_3 право власності на спірну земельну ділянку, перевищив надані йому повноваження, які належать виключно міській раді та не залишив можливості для прийняття міською радою рішення з вказаного питання на власний розсуд.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_3 у поданих запереченнях на апеляційну скаргу покликається на законність рішення суду, просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що згідно положень ст. 30 ЗК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, а тому наявні достатні правові підстави для задоволення позову.

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та положенням чинного законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 1999 року, що зареєстрований за № 16/16н-99 Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею "Прайс" та посвідчений головою біржової ради Юдовичем А.П..

Дійсність вищенаведеного договору встановлено заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 червня 2012 року (а.с. 4-5).

Рішенням Рівненської міської ради № 241 від 13 листопада 1997 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0653 га (653 м.кв.) за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 № 561-XII (чинний на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

При укладенні між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 питання відчуження земельної ділянки на якій такий будинок розташований, а також яка необхідна для його обслуговування, сторони не узгодили.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, згідно вищенаведеної норми права, а також ст. 30 ЗК України (від 18.12.1990 р. № 561-XII) до ОСОБА_3 при купівлі житлового будинку перейшло від ОСОБА_4 належне їй право власності на земельну ділянку на якій він розташований.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що оскільки ОСОБА_4 не виготовила документ, який посвідчив би її право власності на спірну земельну ділянку, то ця земельна ділянка залишилася землями міста не відповідають положенням чинного законодавства та спростовуються матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок".

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до наявної у матеріалах справи Довідки з державної статистичної звітності (форми № 6-зем) про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, що видана начальником управління Держземагентства у м. Рівному Рівненської області № 02-4074 від 31.10.2014 року згідно даних земельного кадастру у власності ОСОБА_4 обліковується земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1

Таким чином, спірна земельна ділянка, на момент продажу позивачу житлового будинку, що розміщеній на ній, перебувала у приватній власності ОСОБА_4 та не обліковувалася як землі міста.

Отже, судом першої інстанції під час вирішення спору правильно визначено характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами правильно визначено закон, який підлягає застосуванню до цих правовідносин та надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Рівненської міської ради відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Рівненської міської ради в дохід держави 2236 (дві тисячі двісті тридцять шість) грн 89 коп. - судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

З.І. Буцяк