Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Штелик С.П., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_8, треті особи: виконавчий комітет Новомосковської міської ради в особі служби у справах дітей, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна ЛіанаЛеонідівна, про визнання договору іпотеки недійсним за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 - на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_8 про визнання договору іпотеки недійсним.

Зазначала, що 14 січня 2008 року між банком та ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_8 за кредитним договором від 14 січня 2008 року, предметом якого є житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,0911 га, кадастровий номер № НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Вказана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим потребувалася її нотаріальна згода на укладення договору щодо передачі в іпотеку цієї земельної ділянки. Крім того, житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, є єдиним місцем проживання неповнолітніх дітей, а тому мав передаватися в іпотеку лише з дозволу органу опіки та піклування. При вчиненні оспорюваного договору іпотеки таких вимог дотримано не було.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_10, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1024цс16 від 22 червня 2016 року, № 6-806цс16 від 11 травня 2016 року, № 6-2976цс15 від 27 квітня 2016 року, № 6-589цс16 від 06 квітня 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами ст. 212 ЦПК України, суди встановили, що на момент укладення оспорюваного договору (14 січня 2008 року) малолітні діти не мали права користування спірним житловим приміщенням, оскільки зареєстровані у ньому лише з 22 лютого 2010 року, доказів на спростування вказаних обставин не надано. Правильно застосувавши ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що за встановлених обставин право малолітніх на житло не порушене, згода органу опіки та піклування на вчинення оспорюваного договору іпотеки не потребувалася.

Доводи касаційної скарги є необґрунтованими, на правильність вирішення справи судами не впливають.

Згідно ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 - відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: С.П. Штелик

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта