У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про тлумачення змісту правочину та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 стягнення боргу. Позивачем було неодноразово змінено підстави та предмет позову, та з урахуванням уточнених позовних вимог остаточно позивач просила витлумачити шляхом визнання борговою розпискою правочин, що засвідчений підписаним ОСОБА_7 документом, в якому зазначено, що «Я, ОСОБА_7 взял у ОСОБА_6 30 000 (тридцать тысяч долларов США) кредитных денег»; стягнути з ОСОБА_7 на її користь 649 507,05 грн, що еквівалентно 30 тис. доларів США за офіційним курсом НБУ від 18 червня 2015 року; стягнути з ОСОБА_7 на її користь 121 278,55 грн, що еквівалентно 5 601,72 доларів США за офіційним курсом НБУ від 18 червня 2015 року, в якості виплати 3% річних за прострочення повернення боргу за період з 28 березня 2009 року до 18 червня 2015 року та 333 079,48 грн в якості виплати по процентах в розмірі облікової ставки НБУ за користування 30 тис. доларів США за період з 15 липня 2006 року до 18 червня 2015 року. Позовні вимоги обґрунтовувались відмовою добровільного повернення позивачеві відповідачем грошових коштів у розмірі 30 тис. доларів США, отриманих останнім у позику відповідно до розписки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Витлумачено зміст правочину, а саме, що підписаний ОСОБА_7 документ, вчинений у письмовій формі російською мовою: «Я, ОСОБА_7 взял у ОСОБА_6 30 000 (тридцать тысяч долларов США) кредитных денег», є борговою розпискою. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 649 507,05 грн суми позики, що за офіційним курсом НБУ від 18 червня 2015 року еквівалентно 30 тис. доларів США, 333 079,48 грн процентів та 1 700 грн судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з доведеності позовних вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 ОСОБА_6 була видана розписка про отримання ним 30 тис. доларів США кредитних коштів (а.с. 6, 26).

19 лютого 2009 року ОСОБА_6 було направлено ОСОБА_7 вимогу про негайне повернення грошових коштів в розмірі 30 тис. доларів США, позичених останнім у неї (а.с. 7, 8-10, т.1).

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у період з 22 грудня 2001 року до 19 грудня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 54, 55, т. 1).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За приписами ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212- 215 ЦПК України, не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Розглядаючи позовні вимоги про тлумачення змісту правочину, суд першої інстанції залишив поза увагою, що розписка, видана відповідачем позивачеві є лише документом, що підтверджує отримання грошових коштів, а не правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, а отже тлумаченню відповідно до положень ст. 213 ЦК України не підлягає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що мало місце отримання відповідачем від позивача грошової суми у визначеному розмірі, з наступним її поверненням, про що відповідачем видано розписку, саме 15 липня 2006 року, про що зазначав останній у своїх запереченнях (а.с. 46-49, т. 1). При цьому, судом першої інстанції не з'ясовано дійсні правовідносини між сторонами під час складення цієї розписки, та залишено поза увагою, що згадана розписка містить лише посилання на отримання відповідачем грошових коштів («кредитных денег»), натомість, за положеннями ч. 1 ст.1046 ЦК України, за договором позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а таких умов розписка не містить.

Разом з цим, визначаючи обов'язок відповідача повернути позивачеві грошові кошти, отримані ним 15 липня 2006 року, суд першої інстанції залишив поза увагою, що в цей час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 54, 55, т. 1) і за змістом ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Судом першої інстанції не перевірено належним чином, чи були використані отримані відповідачем грошові кошти в інтересах сім'ї чи витрачені ним на особисті потреби, з урахуванням наявного в матеріалах справи кредитного договору від 14 липня 2006 року № 014/9441/82/40144, укладеного між АППБ «Аваль» та ОСОБА_6 (а.с. 144-147, т. 1), та розписки ОСОБА_10, виданої 15 липня 2006 року про отримання ним від ОСОБА_7 30 тис. доларів США (а.с. 56, т. 1).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України, не перевірив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, не звернув належної уваги на доводи відповідача, які містяться у апеляційній скарзі, а саме його посилання на наявність забезпечення ним зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором, укладеним між нею та АППБ «Аваль» 14 липня 2006 року № 014/9441/82/40144, оскільки вказані обставини мають вирішальне значення для з'ясовування правової природи спірних грошових коштів, не перевірив чи не відносяться вони до спільного майна подружжя.

Судами попередніх інстанцій при новому розгляді слід врахувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук