У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Парінової І.К.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_5 про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення та за позовом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації права власності, за касаційною скаргоюОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (далі -КП «Житло-Сервіс») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 30 грудня 1999 року житловий будинокАДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію і наказом Головного управління житлового забезпечення від 12 вересня 2000 року № 111 цей будинок переданий їм у повне господарське відання. При цьому на них покладено обов'язок з утримання, обслуговування і експлуатації будинку. Ними у присутності дільничного інспектора було виявлено, що у квартиру АДРЕСА_1 цьому будинку без законних на те підстав, самовільно, вселився ОСОБА_5, про що ними було складено акт від 14 квітня 2009 року.

У добровільному порядку відповідач відмовляється виселятися, тому вони просили у судовому порядку виселити його з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У січні 2014 року Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) звернувся до суду з позовом про визнання недійсним інвестиційного договору від 11 червня 1999 року № 146-с з моменту його вчинення та витребування на їхню користь квартири АДРЕСА_1. Позивач посилався на те, що 11 червня 1999 року між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_5 було укладено інвестиційний договір № 146-с, предметом якого є участь у фінансуванні будівництва житлового будинку АДРЕСА_1, що знаходиться у цьому будинку, загальною площею 73,88 кв. м., житловою площею 41,85 кв. м. з оплатою 50% вартості житла. Зазначений договір укладений на виконання міської програми про фінансування будівництва житла «50х50» для громадян, які перебувають на квартирному обліку та користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом, і які погодилися сплатити половину вартості квартир, відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18 лютого 1999 року № 215 «Про фінансування будівництва житлових будинків за кошти міського бюджету та кошти населення» та наказу Головного управління житлового забезпечення від 16 березня 1999 року № 15. Рішенням Київської міської ради від 18 грудня 2003 року № 275/1150 «Про створення комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» та ліквідацію державної госпрозрахункової організації «Житло-інвест» було створено комунальне комерційне унітарне підприємство «Фінансова компанія «Житло-інвест», яке було віднесено до сфери управління Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) та ліквідовано державну госпрозрахункову організацію «Житло-інвест». Будівництво такого житла проводиться за бюджетні кошти та кошти громадян, які мають право на позачергове та першочергове забезпечення житлом. Розпорядником бюджетних коштів на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 було Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації). Позивач вважав інвестиційний договір від 11 червня 1999 року № 146-с таким, що суперечить вимогам закону та порушує їхні законні інтереси, а тому просив визнати його недійсним.

У подальшому Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації), крім вищезазначених вимог, просив скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, оскільки вона була проведена на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 9 лютого 2011 року у справі № 2-3198/10, яке у подальшому було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 14 березня 2012 року.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 9 вересня 2014 року вказані вище позови КП «Житло-Сервіс» та Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року у задоволенні позову КП «Житло-сервіс» відмовлено. Позов Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) задоволено частково. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору та ухвалено у цій частині нове рішення, про задоволення позову у цій частині. Визнано недійсним інвестиційний договір від 11 червня 1999 року № 146-с, укладений між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_5 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що 11 червня 1999 року між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_5 було укладено інвестиційний договір № 146-с, предметом якого є участь у фінансуванні будівництва житлового будинку АДРЕСА_1, що знаходиться у цьому будинку, загальною площею 73,88 кв. м., житловою площею 41,85 кв. м. з оплатою 50% вартості житла (а. с. 6, т. 2). Зазначений договір укладений на виконання міської програми про фінансування будівництва житла «50х50» для громадян, які перебувають на квартирному обліку та користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом, і які погодилися сплатити половину вартості квартир, відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18 лютого 1999 року № 215 «Про фінансування будівництва житлових будинків за кошти міського бюджету та кошти населення» та наказу Головного управління житлового забезпечення від 16 березня 1999 року № 15, про що зазначено у самому договорі (преамбула).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 18 лютого 1999 року № 215 (п. 1) передбачалося здійснити будівництво жилого будинку, зокрема, на вул. Садовського, 12-18, для громадян, які перебувають на квартирному обліку і користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом з фінансуванням із розрахунку: 50 % - за кошти міського бюджету та 50 % - за кошти громадян (а. с. 14, т. 4).

У п. 2 вказаного розпорядження зобов'язано районні у м. Києві державні адміністрації надати Головному управлінню житлового забезпечення, затверджені відповідними розпорядженнями, списки громадян, які перебувають на квартирному обліку і користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом та погодились сплатити половину вартості квартир, виходячи з ліміту загальної площі, виділеної районам у вказаних будинках.

У п. 3 розпорядження визначено, що Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації потрібно укласти договори з громадянами про порядок оплати вартості конкретних квартир у житлових будинках, зазначених в п.1 цього розпорядження, з урахуванням рівня інфляції.

Повноваження щодо укладення договорів були делеговані Державній госпрозрахунковій організації «Житло-інвест».

Рішенням Київської міської ради від 18 грудня 2003 року № 275/1150 «Про створення комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» та ліквідацію державної госпрозрахункової організації «Житло-інвест» було створено комунальне комерційне унітарне підприємство «Фінансова компанія «Житло-інвест», яке було віднесено до сфери управління Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) та ліквідовано державну госпрозрахункову організацію «Житло-інвест» (а. с. 39, 52 т. 3). Дані про припинення організації внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 12 жовтня 2006 року (а. с. 19, т. 4).

Відповідно до п. 4 інвестиційного договору від 11 червня 1999 року № 146-с, після виконання інвестором п. 3 договору та введення жилого будинку в експлуатацію, районна у м. Києві державна адміністрація за місцем перебування інвестора видає йому ордер на заселення квартири зазначеної у п. 2, тобто квартири АДРЕСА_1.

Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію згідно акта № 329 «Про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта» від 30 грудня 1999 року (а. с. 65 - 66, т. 2).

Разом з тим, ОСОБА_5 до районної державної адміністрації за місцем свого перебування не звертався, а тому ордер на заселення йому виданий не був.

Відповідно до наданої інформації Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 9 березня 2011 року № 04-11-378, ОСОБА_5 зареєстрований у АДРЕСА_2, на квартирному обліку в Оболонській районній в м. Києві державній адміністрації не перебував та не перебуває (а. с. 67, т. 3).

Відповідно до наданої інформації Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 лютого 2011 року № 630-09 ОСОБА_5 самовільно зайняв квартиру АДРЕСА_1 та на квартирному обліку в Подільській районній в місті Києві державній адміністрації не перебував (а. с. 68, т. 3).

З службової записки заступника начальника відділу житлових питань Головного управління житлового забезпечення вбачається, що вказаною посадовою особою була перевірена інформація в єдиному загальноміському банку даних громадян м. Києва, які потребують поліпшення житлових умов та встановлено, що станом на 1999 рік ОСОБА_5 на квартирному обліку не перебував (а. с. 103, т. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК Української PCP недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» щодо роз'яснень застосування ст. 48 ЦК Української PCP, зазначено, що угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Таким чином, підставою недійсності угоди за ч. 1 ст. 48 ЦК Української PCP є суперечність саме змісту угоди законові, іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, з огляду на те, що змістом угоди є відповідні її виду умови.

Згідно ст. 31 Житлового кодексу Української PCP громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського-житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу PCP і Української PCP), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю, тоді як стаття 34 ЖК визначає підстави для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов.

Відповідно до п. 2 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу PCP і Української PCP), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. На квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов (п. 13 Правил).

Пунктом 37 Правил передбачено, що жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на квартирному обліку, крім випадків, передбачених законодавством Союзу PCP, Житловим кодексом Української РСР, цими Правилами та іншими актами законодавства Української PCP, а також випадків надання жилих приміщень за рішенням Ради Міністрів СРСР і Ради Міністрів УРСР.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про визнання недійсним інвестиційного договору від 11 червня 1999 року № 146-с, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 не перебував на квартирному обліку, тому укладення з ним договору на пільгових умовах, передбачених лише для громадян, які перебувають на квартирному обліку та користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом, суперечить наведеним вище нормативно-правовим актам та є підставою для визнання цього інвестиційного договору недійсним.

Перевіряючи доводи відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності апеляційним судом було встановлено, що повноваження Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації укласти договори з громадянами, визначені пунктом 3 розпорядження від 18 лютого 1999 року № 215 були делеговані державній госпрозрахунковій організації «Житло-інвест». Вказана організація була ліквідована рішенням Київської міської ради від 18 грудня 2003 року № 275/1150. Дані про припинення організації внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 12 жовтня 2006 року (а. с. 19, т. 4). Дані про передачу Головному управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) та/або Департаменту житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації укладених цією організацією договорів в матеріалах справи відсутні.

При зверненні до суду з позовом Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) посилався на те, що про оспорюваний договір вони дізналися лише при розгляді даної справи, а тому і просили про поновлення строку позовної давності.

До того ж у матеріалах справи наявний лист КП «Житло-Сервіс», адресований начальнику Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, в якому останнє просило надати інформацію щодо перебування ОСОБА_5 на квартирному обліку станом на 1999 рік. Цей лист отриманий управлінням 14 лютого 2011 року. Інших даних, які свідчили б про більш ранню дату обізнаності позивача про оспорюваний договір матеріали справи не містять. Тобто відповідачем вказані обставини не спростовані в ході розгляду справи належними та допустимими доказами. Звернення до суду датовано 15 січня 2014 року, тобто в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності.

Однак з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки суд вважаючи вказаний вище лист належним і допустимим доказом для вирішення питання щодо поновлення позивачу строку позовної давності, який було пропущено останнім більше ніж 14 років, у порушення ст. ст. 10, 60, 212, 303, 316 ЦПК України не перевірив належним чином заперечень відповідача щодо обізнаності позивача на протязі всіх цих років про обставини, що склалися та не дослідив у повній мірі цього питання.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.О. Дьоміна М.В. Демяносов А.О. Леванчук А.В. Маляренко І.К. Парінова Головуючий Судді: