АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6639/16 Справа № 175/1200/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шабанов А. М. Доповідач - Прозорова М.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року

30 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Григор'євій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.07.2016 рокута ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с.2-3, т.2).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.07.2016 рокувідмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними (а.с.247-249, т.1).

Як на підстави апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.2-3, т.2).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження відсутності та фіктивності боргових зобов'язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 за договором позики та розпискою від 15.10.2013 року.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд повно та всебічно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дослідив надані ними докази і відповідно їх оцінив, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та правильно вирішив спір.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч.2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 15.10.2013 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей на придбання земельної ділянки та домоволодіння з подальшою передачею їх в заставу.

За цим договором позики ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 250 000 доларів США. Також, ОСОБА_3 15.10.2013 року була складена відповідна розписка про одержання грошей в розмірі 250 000 доларів США.

За умовами п.п.1,2 договору позики, ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 - прийняв у власність 250 000 доларів США, що еквівалентно 1 997 500 грн. за офіційним курсом НБУ на момент отримання. Позика за договором надавалась з метою придбання ОСОБА_3 земельної ділянки та незавершеного будівництвом домоволодіння в селищі Дослідному, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області по пров. Полігонний, 1. Суму позики в повному обсязі позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 15.10.2014 року.

До 15.10.2014 року заборгованість за договором позики ОСОБА_3 погашена не була, що стало причиною звернення ОСОБА_4 в грудні 2014 року до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на нерухоме майно.

Відповідно до письмової розписки про часткове повернення позики ОСОБА_4 в період часу з березня 2016 року по червень 2016 року ОСОБА_3 повернув йому частково за договором позики грошові кошти в загальному розмірі 5 000 доларів США, що підтверджує наявність у сторін договору позики відповідних правовідносин.

Відповідно до висновку №2982/2983-15 судової почеркознавчої та технічної експертизи документів №175/1200/15-ц (провадження №2/175/487/15) від 20.10.2015 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Позичальник» договору позики грошей на придбання земельної ділянки та домоволодіння з подальшою передачею їх в заставу від 15.10.2013 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - виконаний самим ОСОБА_3 На інші поставлені судом питання - експерти не змогли надати відповідь у зв'язку із відсутністю в Дніпропетровському НДІСЕ фахівців з даного виду досліджень, а також необхідного обладнання.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При розгляді цієї справи судом правильно враховано, що наявність розписки у ОСОБА_4 підтверджує існування договірних відносин між ним і ОСОБА_3

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Крім того, позивач не є стороною оскаржуваного договору, а будь-яких доказів на підтвердження того, що її права чи інтереси порушено, суду не було надано.

За таких обставин, в силу діючого законодавства, а саме: ст.ст. 204,215,234,526,530,626,627,629,1046,1047,1049 ЦК України, судпершої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними.

Доводи ОСОБА_2в апеляційній скарзі про те, що судом не була встановлена особа, яка передала 25 000 доларів США ОСОБА_3 не спростовує існування договірних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справ.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: