Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Мазур Л.М., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, ОСОБА_5, третя особа - Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про визнання незаконним рішення про надання у приватну власність земельної ділянки та недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_5, третя особа - Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про визнання незаконним рішення про надання у приватну власність земельної ділянки та недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що рішенням Київської міської ради від 26 серпня 2010 року № 409/3847 ОСОБА_5 була надана у приватну власність земельна ділянка у розмірі 0,03 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1, за кодом НОМЕР_1 (земельна справа №П-5973). Підставою для цього стало рішення № 647 виконкому Залізничної районної ради депутатів трудящих від 08 квітня 1968 року.

Рішенням Київської міської ради від 17 лютого 2011 № 42/5429 усунено помилку в нумерації та виправлено на «АДРЕСА_1».

Посилаючись на те, що в тексті додатків до обох рішень є посилання тільки на рішення від 08 квітня 1968 року № 647, орган місцевої влади повинен був керуватися тим, що 26 листопада 1968 року був погоджений та прийнятий план даної земельної ділянки та чітко встановлені її межі в натурі. Крім того, ділянка площею 0,06 га надавалася у безстрокове користування двом особам - ОСОБА_6 (матері позивача) та ОСОБА_7 (батьку відповідача ОСОБА_5).

За загальним правилом, позивач вважав, що закон не має зворотної дії у часі, тому потрібно виходити з правил чинної на той період Постанови ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року «Загальні основи землекористування та землевпорядкування» (до вступу в дію в 1969 році «Основ земельного законодавства СРСР та союзних республік» від 08 липня 1970 року, ЗК УРСР). За вказаною постановою права землекористувачів щодо спільної земельної ділянки були рівними.

Зазначала, що у державному акті на право власності на земельну ділянку від 30 вересня 2011 року серії НОМЕР_2, виданому на ім'я ОСОБА_5, зазначено цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та її розмір - 0,0346 га, що за її переконанням «нівелює» рівність її прав із відповідачем ОСОБА_5

Вказувала, що рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 13 вересня 1982 року № 1213 її матері ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 жилою площею 34,1 кв. м та закріплено земельну ділянку площею 0,03 га. За суміжним АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку 0,03 га (свідоцтво про право власності на цей будинок видане ОСОБА_7, батькові відповідачки ОСОБА_5), що, на думку позивачки, свідчить про рівність її прав та відповідачки ОСОБА_5

Зазначала, що після смерті ОСОБА_6 вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі і на вищезазначений будинок і земельну ділянку.

Стверджувала, що вона має право на земельну ділянку площею 0,03 га і не менше, зазначаючи при цьому, що відповідач ОСОБА_5 протиправно користується частиною її ділянки.

30 вересня 2011 року ОСОБА_5 було видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку по АДРЕСА_1 при видачі якого було порушено порядок, оскільки не було враховано план меж земельної ділянки та їх опис, і додаток до нього - список співвласників земельної ділянки, а також на те, що при підготовці технічної документації земельної справи П-5973 ОСОБА_5 у період винесення рішення Київською міською радою від 26 серпня 2010 року№409/3847, рівно як у період складання та видачі державного акта на право власності на земельну ділянку від 30 вересня 2011 року серії НОМЕР_2 були повністю проігноровані її права, як землекористувача, а тому просила визнати недійсним зазначений державний акт на право власності на земельну ділянку, оскільки межі земельної ділянки не були із нею узгоджені.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову в позові, виходячи з того, що позивачкою не доведено обставин, на які вона посилалася як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що рішення Київської міської ради та державний акт на право власності на земельну ділянку за зазначеною адресою, виданий на ім'я ОСОБА_5, порушує її права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О.Писана