РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.03.2016 року Автозаводський районний суд м.Кременчука Полтавської області у складі:
головуючого судді Рибалки Ю.В.,
при секретарі судового засідання Недяк Д.І.,
за участі: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Писаренка М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька.
В обгрунтування позовних вимог зазначала, що до 12.02.2009 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу місце проживання сина визначено разом з нею. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дитини не приймає,матеріальної допомоги не надає, розвитком дитини не цікавиться, має заборгованість по сплаті аліментів.

На даний час вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , який з січня 2015 року постійно проживає на території Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, її чоловік належним чином піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, приймає участь у вихованні та матеріально забезпечує. Вона має намір виїхати до Російської Федерації разом із сином, до її чоловіка ОСОБА_5 на постійне місце проживання, однак відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд в супроводі матері, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення дитиною повноліття, за межі державного кордону України, без нотаріальної згоди та супроводу батька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на територію Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_1 ; надати ОСОБА_2 дозвіл на оформлення та виготовлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон України на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди його батька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала просила задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області у судове засідання не прибула, попередньо надіславши до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язків відносно своїх дітей, зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної ради Української РСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Судом встановлено, що сторони з 07.06.1997 до 12.02.2009 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.02.2009 шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу місце проживання сина визначено разом з матір`ю. Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів.

З 30.07.2010 позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_5 , який з січня 2015 року постійно проживає на території Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_5 офіційно працює, має у користуванні житло, за слів матері, має намір піклуватись про дитину, допомагати матеріально. Позивач має намір виїхати до Російської Федерації разом із сином, до її чоловіка ОСОБА_5 на постійне місце проживання.

Відповідач на вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, направлену поштою, в добровільному порядку не реагує.

Судом також установлено, що ОСОБА_3 , згідно з довідкою №3/70 від 26.01.2016 року Військового комісаріату, з 16.06.2015 року призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 № 231.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадянами України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року, виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМУ №231 від 31.03.1995 року, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Як зазначає сама позивач в позові, що підтверджено представником у судовому засіданні, позовна заява подана з мотивів виїзду за кордон подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на постійне місце проживання до Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з наявним постійним місцем роботи, офіційного доходу в чоловіка та постійним місцем проживання.

Фактично позивач просить надати дозвіл на переїзд дитини за кордон на постійне проживання без згоди та супроводу батька, хоча в прохальній частині позову позивачем порушено питання про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_4 на тимчасовий виїзд в супроводі матері, до досягнення дитиною повноліття, за межі державного кордону України, без нотаріальної згоди та супроводу батька, ОСОБА_3 , на територію Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, позивачем не визначено часу початку і закінчення виїзду дитини за кордон.

Суд, не може, у супереч ст.11 ЦПК України, вирішувати питання, що не порушувалось позивачем у позові щодо зміни місця проживання дитини.

Зокрема, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадянами України», передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та зміну місця проживання дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав.

Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), із зазначенням його початку і закінчення. Допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду та, зокрема, зміна місця проживання дитини без згоди батька, буде грубим порушенням прав одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, що протирічить принципам Конвенції ООН про права дитини та вимогам ст.12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 14, 57-60, 208, 209, 212- 215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя Ю.В. Рибалка