Справа № 761/543/16-ц
Провадження № 2/761/3143/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд», третя особа: Генеральний директор Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд» Симонов Сергій Анатолійович про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 16.04.2015 р. позивача було звільнено з посади заступника генерального директора Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд» за прогул без поважних причин, згідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 52-П. Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. 02.10.2015 р. позов було задоволено частково, а саме визнано наказ про звільнення незаконним, поновлено позивача на роботі з 16 квітня 2015 р., стягнуто середній заробіток в розмірі 52 488,84 грн., моральну шкоду у сумі 500,00 грн. та допущено негайне виконання рішення в частні поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. Протягом місяця після проголошення рішення позивач кожного робочого дня разом із заступником голови Ради первинної профспілкової організації прибували до приміщення відповідача та змушений був звернутися до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві для примусового виконання рішення. апеляційний суд м. Києва 09.12.2015 р. залишив рішення суду першої інстанції без змін. Проте, третя особа відмовлялась видати наказ про поновлення позивача на роботі, про що було складено відповідні акти. Станом на день звернення до суду з позовом рішення суду так і не виконано, що є порушенням прав позивача. За таких обставин ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 28 506,87 грн. за період з 03.10.2015 р. по 04.01.2016 р. без вирахування податків та обов»язкових платежів, моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні ОСОБА_1 збільшив вимоги та остаточно провив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогул у розмірі 46 153,98 грн. за період з 03.10.2015 р. по 26.02.2016 р., моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн., а також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у сумі 1 909,77 грн., 3% річних у розмірі 638,49 грн.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог. Пояснив, що поновлення на роботі неможливо без участі позивача, оскільки потрібно його волевиявлення. ОСОБА_1 було вирішено здійснити поновлення на роботі шляхом звернення до виконавчої служби. 19.11.2015 р. об»єднанням отримано постанову про відкриття виконавчого провадження, проте, державним виконавцем разом із ОСОБА_1 до 10.12.2015 р. не було вчинено жодних дій. 10.12.2015 р. у зв»язку із з»явленням позивача на роботі було винесено наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі та йому запропоновано з ним ознайомитися. Оскільки позивач відмовився ознайомитися з наказом та поставити свій підпис, надати трудову книжку для внесення відповідного запису, було складено акт. Крім того, відповідно до ст.. 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку протягом 3 місяців, коли дізнався що його права порушено. Таким чином знаючи про порушення прав 03.10.2015 р. позивач звернувся з позовом лише у січні 2016 р.

Третя особа в судове засідання не з»явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника генерального директора Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд» 16.04.2015 р. на підставі наказу № 52-П за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2015 року, залишеним в силі Апеляційним судом м. Києва 09.12.2015 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд».

ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника генерального директора Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, розподілено судові витрати та допущено негайне виконання рішення а частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць.

Позивач зазначає, що відповідачем не виконано судове рішення, а тому він і звернувся з даним позовом.

Представник відповідача зазначив, що підстави для задоволення позову відсутні.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року «про практику розгляду судами трудових спорів» в п. 34 роз»яснив, що стосовно до правил ст.24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Як свідчать матеріали справи, і не заперечується представником відповідача 10.11.2015 р. державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві за заявою ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2015 р. про поновлення на роботі.

Надані представником підприємства докази свідчать про те, що 10.12.2015 р. винесено наказ № 193-п про поновлення на роботі ОСОБА_1

Також відповідачем надано акт, складений 10.12.2015 р. про те, що позивач відмовився від підпису щодо ознайомлення з наказом та не приступив до виконання своїх обов»язків.

З іншого боку, як вбачається з вимоги державного виконавця від 21.03.2016 р.. боржнику - відповідачу повторно надано строк на виконання виконавчого листа № 761/11728/15-ц від 20.10.2015 р. виданий Шевченківським районним судом м. Києва про поновлення ОСОБА_1 на посаді до 30.03.2016 р.

У зазначеній постанові вказано на те, що 19.02.2016 р. державним виконавцем на адресу боржника направлено вимогу державного виконавця про виконання рішення суду у строк до 25.02.2016 р., однак станом на 21.03.2016 року боржником повторно не виконано рішення суду.

Також позивачем долучено до матеріалів справи акти складені позивачем та представниками профспілки про те, що відповідач відмовляється надати наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1, здійснення запису у трудову книжку.

Беручи до уваги пояснення надані в судовому засіданні сторонами, зважаючи на наявні в справі докази, суд приходить до висновку про те, що судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді не виконано відповідачем.

За положеннями ст. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За наданим позивачем розрахунком середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача за період з 03.10.2015 р. по 26.02.2016 р. становить 46 153,98 грн.

Розрахунок було перевірено у судовому засіданні, вказана позивачем сума не оспорювалась представником відповідача.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Зважаючи на наявні у справі докази, суд вважає що встановлені строки для звернення до суду за захистом своїх прав позивачем не порушені, оскільки на день розгляду справи судове рішення не виконано.

За таких обставин суд вважає за можливе задовольнити вимогу ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за період з 03.10.2015 р. по 29.02.2016 р. у сумі 46 153 грн. 98 коп. без урахування податків і обов»язкових платежів.

Приписами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав

призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Кожна сторона, відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

Оцінивши наявні в справі докази, суд приходить до висновку щодо не доведеності факту заподіяння моральних чи фізичних страждань позивачеві і вважає за можливе відмовити в цій частині задоволення позову.

Також не підлягає задоволенню і вимога позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, виходячи з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України за результатами розгляду справи № 6-2759цс15 виловив правову позицію щодо застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та зазначив, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Зважаючи на те, що правовідносини між сторонами регулюються положеннями трудового законодавства, підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України відсутні.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88.169,2120215 ЦПК України, ст. 235, 237-1 КПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути зКиївського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46 153 грн. 98 коп. без урахування податків і обов»язкових платежів.

Стягнути з Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 461 грн. 53 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківського районного суду м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя