У х в а л а

іменем україни

03 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.

Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилався на те, що 05 жовтня 2008 року ОСОБА_3 отримав від нього грошові кошти в сумі 10 000 доларів США та 16 000 Євро і зобов'язався вкласти ці кошти у будівництво та повернуто йому їх шляхом передачі у власність квартир, які він збудує. На підтвердження існуючих зобов'язань між ними було укладено договір доручення від 05 жовтня 2008 року. Оскільки договір не виконувався з вини ОСОБА_4, сторони дійшли згоди про те, що вони його розривають за взаємною згодою. Позивач також вказував, що після розірвання договору ОСОБА_4 зобов'язався повернути передані йому кошти та на виконання досягнутих домовленостей повернув ОСОБА_2 їх частину. Відповідно на час звернення до суду з позовом та уточнених вимог, залишок неповернутих коштів складав 10 000 доларів США та 3 514 Євро, які позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 296 738 грн 13 коп. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2015 року в частині задоволення позовних вимог змінено.

Ухвалено у справі нове рішення, яким стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно 239 145 грн та 3 514 Євро, що еквівалентно 89 628 грн 79 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено письмовий договір-доручення про те, що ОСОБА_2 надає ОСОБА_3 суму 10 000 доларів США та 16 000 Євро для вкладення у будівництво та те, що ОСОБА_3 бере на себе зобов'язання повернути затрачені кошти кв. метрами в будівництві будинку по собівартості (будівництва), однак свої зобов'язання за дорученням не виконав.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 набув майно (грошові кошти) за існуванням достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою в майбутньому вкладання їх в будівництво будинку, грошові кошти не передавалися у власність чи користування, їх не було отримано як позику, а отримано ОСОБА_4 як предмет договору, по суті дійшов правильного висновку, що у відповідача існує обов'язок повернути позивачу затрачені кошти кв. метрами в будівництві будинку по собівартості, цей обов'язок він не виконав, правильно вважав, що кошти підлягають стягненню із відповідача.

Заперечуючи проти позову та звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_3 не посилався на те, що кошти за вказаним договором він не отримував від позивача.

Звертаючись із касаційною скаргою, ОСОБА_3 посилався на те, що кошти від ОСОБА_2 він не отримував і судами попередніх інстанцій не надано оцінки таким обставинам.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Отже доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили питання про не отримання ОСОБА_3 вказаних коштів від ОСОБА_2, колегією судів не приймаються, оскільки під час розгляду справи судами попередніх інстанцій ОСОБА_3 на такі обставини не посилався, доказів на підтвердження таких не подавав, а суд касаційної інстанції відповідно до ст. 335 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення без змін ухваленого у справі рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.О. Кузнєцов