УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод», треті особи: Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Павлограді Дніпропетровської області, про встановлення факту нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив встановити, що нещасний випадок, який стався з ним 9 вересня 2014 року, пов'язаний з виробництвом, скасувати акт № 1 про нещасний випадок невиробничого характеру від 22 грудня 2014 року за форматом НТ, зобов'язати державне підприємство «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» (далі - ДП «НВО «ПХЗ») скласти акти про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формами Н-1 та Н-5 за наслідками нещасного випадку, стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 5 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він працював у відповідача та 18 листопада 2014 року був звільнений за власним бажанням.

За період роботи на підприємстві йому було видано велосипед, з якого 9 вересня 2014 року, повертаючись додому, він впав та отримав тілесні ушкодження.

З 10 вересня 2014 року по 14 вересня 2014 року позивач перебував на лікарняному.

1 грудня 2014 року він письмово звернувся до відповідача з заявою про нещасний випадок.

22 грудня 2014 року завод надав йому акт № 1 про нещасний випадок невиробничого характеру.

Посилаючись на те, що нещасний випадок стався з ним під час його проїзду з роботи на транспортному засобі, що належить підприємству, а тому є таким, що пов'язаний з виробництвом, просив позов задовольнити.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення п. п. 5, 15 постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 «Про деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», оцінивши подані сторонами докази відповідно до ст. 212 ЦПК України, з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія погоджується з такими висновками судів.

Судами встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4 працював у відповідача з 7 жовтня 2011 року (т. 1 а.с. 8).

У цей же день йому було видано перепустку для проходу на територію заводу (т. 1 а.с. 48).

30 травня 2012 року заступник директора ОСОБА_5 звернувся до начальника РСО із службовою запискою про надання ОСОБА_4 перепустки з правом проїзду на власному велосипеді через центральні та північні ворота підприємства. 1 червня 2012 року йому така перепустка була видана (т. 1 а.с. 9, 49).

Згідно з карткою обліку малоцінних та швидкозношуваних предметів (т. 1 а.с. 50) у липні 2012 року ОСОБА_4 був наданий велосипед «Україна» для пересування по території заводу.

Цю обставину визнавав та не заперечував позивач, проте всупереч ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що під час отримання ним тілесних ушкоджень за межами підприємства по дорозі додому він рухався на велосипеді відповідача, а також ту обставину, що він мав право вивозити і використовувати його поза межами підприємства.

З урахуванням принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 11 ЦПК України, рішення є правильним і підстав для його скасування немає.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують ізводяться до оцінки доказів, однак відповідно дост. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
О.В. Закоропивний С.Ф. Хопта