РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

03.06.2016 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Лозинського Б.М.

за участі секретаря судових засідань- Попика А.Б.

позивача- Фарин О.С.

представника позивача- Ільницької Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд,-

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду з позовом, я кому просить стягнути з ОСОБА_2 84506,66 грн. боргу за договором позики, 6126,73 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості.

В обґрунтування заявленого позову зазначає, що 14.08.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, на підтвердження чого остання надала розписку. Згідно умов договору, відповідач зобовязувалася повернути позичені кошти в сумі 4000 доларів США до 01.03.2013 року. Зі спливом строку, коштів Відповідач не повернула, у звязку з чим позивач змушена звернутися до суду з позовом.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснення надала аналогічні вище наведеним, просила позов задовольнити. Не заперечила щодо винесення судом заочного рішення.

В судовому засіданні представник позивач позов підтримала, пояснення надала аналогічні вище наведеним, просила позов задовольнити. Не заперечила щодо винесення судом заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що стверджується відмітками в журналі реєстрації вихідної кореспонденції суду та долученим до матеріалів справи оголошенням в газеті «Високий Замок» від 17 травня 2016 року, де міститься оголошення про виклик відповідача в судове засідання. Заперечень на позовну заяву відповідачкою суду подано не було. На підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України суд вважає, що слід проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.08.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, згідно умов якого Відповідач зобовязувалася повернути одержані грошові кошти в сумі 4000 доларів США до 01.03.2013 року, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна розписка.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що у зв'язку з укладеним договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли зобовязальні правовідносини, за змістом яких остання зобовязана повернути Позивачу одержані грошові кошти.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з Відповідача в користь Позивача 84506,66 грн. боргу є підставною і підлягає задоволенню.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в користь позивача в межах заявлених позовних вимог слід стягнути також 6126,73 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості за період з 01.03.2013 року по 01.08.2015 року.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 906,33 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 509, 525, 526, 533, 549, 551, 554-559, 610, 611, 627, 629, 1048 ЦК України та, суд,-

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 84506,66 грн. боргу за договором позики, 6126,73 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 906,33 грн.

На заочне рішення суду може бути подано відповідачем заяву про його перегляд судом, що його ухвалив, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Львівської області через районний суд.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Франківського

районного суду м. Львова: ОСОБА_3