ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В,,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фермерського господарства «Вікторія» про дострокове розірвання договору оренди землі, стягнення орендної плати та пені, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до фермерського господарства «Вікторія» (далі - ФГ «Вікторія»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 22 листопада 2010 року між ним та відповідачем було укладено та зареєстровано договір оренди земельної ділянки НОМЕР_1 площею 5,93 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщену на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району, терміном до 15 листопада 2020 року. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався сплачувати щорічно до 31 грудня орендну плату в грошовій формі в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 2 035 грн 77 коп. У 2014 році він виявив бажання забрати земельну ділянку, тому 24 жовтня 2014 року звернувся до відповідача із заявою про дострокове розірвання договору оренди та вимогою про сплату орендної плати за користування земельною ділянкою. Позивач зазначав, що відповідач порушував умови договору оренди землі в частині оплати передбаченої договором орендної плати за 2011-2014 роки. Його неодноразові звернення до ФГ «Вікторія» із вимогами про сплату орендної плати залишені без задоволення. Посилаючись на викладене, позивач просив розірвати достроково вищевказаний договір оренди земельної ділянки.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії КР № 069708 від 06 серпня 2008 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, площею 5,93 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (а. с. 9).

22 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ФГ «Вікторія» було укладено договір оренди, зареєстрований Кіровоградською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» 22 листопада 2010 року за № 52.

Строк дії вказаного договору до 15 листопада 2020 року (а. с. 5).

Відповідно до п. п. 9-11 договору орендна плата за користування землею вноситься орендарем щорічно до 31 грудня в натуральній або грошовій формі. Розмір орендної плати становить 3 % від нормативної грошової оцінки земель.

Згідно з п. 12 договору оренди передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.

Також судами встановлено, що ФГ «Вікторія» сплатило ОСОБА_3 орендну плату за період 2011-2014 роки в повному обсязі, що підтверджується письмовими доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування (а. с. 33-35).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт систематичної несплати відповідачем орендної плати, що порушували б його права на отримання доходу у вигляді орендної плати, тому передбачені п. «д» ст. 141 ЗК України підстави для дострокового розірвання спірного договору оренди відсутні.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 21 вказаного Законурозмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству.

Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. ст. 24 і 25 Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Під систематичною несплатою орендної плати є така несплата два і більше рази, тобто ознакою систематичності можна вважати кожен наступний (другий) випадок несплати орендної плати.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимоги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без з'ясування указаних обставин, які повинні бути підтверджені належними і допустимими доказами, та без надання таким доказам належної оцінки судом, який розглядає справи, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 було подано висновок спеціаліста науково-дослідної лабораторії експертних досліджень приватного підприємства «Агенція 007» від 01 вересня 2015 року № 122, відповідно до якого підписи від імені ОСОБА_3, розташовані у відомостях ФГ «Вікторія» про отримання орендної плати орендарями за 2012, 2013, 2014 роки, виконанні не ОСОБА_3, а іншою однією і тією ж особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначеного не врахував та на порушення як наведених норм права, так і вимог ст. ст. 212-214 ЦПК Українине звернув уваги на вимоги процесуального закону щодо належності та допустимості доказів, відхиливши наданий позивачем висновок спеціаліста як неналежний доказ, на порушення ст. 10 ЦПК України, якою передбачено принцип змагальності та рівності прав сторін щодо подання доказів, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не вирішив питання про призначення судової експертизи, що не дало їм можливості довести перед судом переконливості своїх тверджень про наявність або відсутність юридичних фактів.

Також, відхиливши висновок експерта від 01 вересня 2015 року з підстав непопередження експерта про кримінальну відповідальність, на порушення вимог ст. 189 ЦПК України суд першої інстанції не вирішив питання про виклик експерта, яким проведено експертизу, для роз'яснення наданих ним висновків або усунення неповноти або неясності цього висновку.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак