Справа № 167/996/14-ц Провадження № 22-ц/773/634/16 Головуючий у 1 інстанції: Хитрик Р.І.
Категорія: 59 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Свистун О.В.,

суддів Грушицького А.І., Федонюк С.Ю.

з участю секретаря Концевич Я.

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідачів приватного підприємства «Флора», ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідачів ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, Приватного підприємства «Флора», ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсними змін до установчих документів юридичної особи

за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_11, Приватного підприємства «Флора», відповідача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_5 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 8 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсними змін до установчих документів юридичної особи, Приватного підприємства «Флора», які були внесені після 31 жовтня 2006 року. В позовній заяві покликається на те, що перебуває у шлюбі із відповідачем ОСОБА_7 з 1983 року по даний час. Чоловік у 2006 році за договором дарування відчужив ПП «Флора» про що їй стало відомо наприкінці 2013 року. Вказує, що на час укладення даного договору дане підприємство було спільною сумісною власністю подружжя і відчужувати його один із подружжя без згоди іншого не мав права. Зазначає, що згоди на відчуження майна вона не давала. Просила задовольнити її позовні вимоги повністю.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 8 травня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, Приватного підприємства «Флора» (далі - ПП «Флора»), ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 31.10.2006 року та визнання недійсними змін до установчих документів юридичної особи задоволено.

Постановлено визнати недійсним договір дарування корпоративних прав від 31 жовтня 2006 року на приватне підприємство «Флора», укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, та визнати недійсними усі зміни до установчих документів ПП «Флора», внесені після 31 жовтня 2006 року.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_3, Приватного підприємства «Флора» в користь ОСОБА_1 судові втрати по 82 (вісімдесят дві) грн. 20 коп. з кожного.

Не погоджуючись із даним рішенням суду із-за порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи представник відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_11, представник ПП «Флора» ОСОБА_6, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 подали апеляційні скарги та просять скасувати рішення й ухвалити нове про відмову у задоволені позову повністю. Також просили застосувати строки позовної давності до вимог позивача.

Під час розгляду справи апеляційним судом представник відповідача ОСОБА_5 -ОСОБА_6, представник відповідачів ПП «Флора», ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представник відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8 апеляційні скарги підтримали і просять їх задовольнити з підстав у них зазначених.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційні скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1, відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_12 в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги повністю суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування корпоративних прав на ПП «Флора» був укладений без згоди другого із подружжя, а тому його слід визнати недійсним, а також на цих же підставах слід визнати недійсними всі зміни до установчих документів ПП «Флора», які були внесені після 31 жовтня 2006 року.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_7 з 16 жовтня 1983 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.22).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу 18 серпня 2005 року купив корпоративні права на ПП «Флора» у ОСОБА_13 (а.с. 152 т. 3). Відповідно став власником та засновником ПП «Флора» на підставі реєстрації Статуту підприємства, зареєстрованого Луцькою районною державною адміністрацією від 11.03.2004 року із наступними змінами до установчих документів, проведеними державним реєстратором Луцької державної адміністрації 22.08.2005 року. 31 жовтня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було укладено договір дарування корпоративних прав, згідно з яким ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_9 прийняв у власність безоплатно корпоративні права на ПП «Флора» (а.с. 21 т. 1).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 203 цього ж Кодексу встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку, і якщо інше не встановлено договором або законом. Також даною нормою встановлено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже застосовуючи вказану норму матеріального права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен був установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Однак даний факт судом першої інстанції не з'ясовувався, а позивач та її представник на час розгляду справи в апеляційному суді, не надали будь-яких доказів щодо придбання спірного майна за спільні сумісні кошти або що спірне майно придбано спільною працею подружжя, проте покликаються на ст. 60 СК України.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. 63, 65 СК України. Зокрема, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпоряджання спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпоряджання спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпоряджання спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства вказана засада про свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Зокрема, свобода договору полягає у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначені умов договору.

Статтею 62 ГК України передбачено, що однією з організаційних форм господарювання є підприємство. Згідно із ст. 63 цього ж Кодексу підприємство засноване на приватній власності засновника є приватним підприємством. Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. 62, 66 ГК України). Реалізація майнових прав приватного підприємства здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законодавчими актами України (ч. 4 ст. 66 ГК України). Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечить законодавству України (ч.2 ст. 67 ГК України). За змістом ст. 51 ГК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Із матеріалів справи вбачається, що 18 серпня 2005 року ОСОБА_7, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1, придбав у ОСОБА_13 за ціною 100 грн. корпоративні права на приватне підприємство «Флора» (а.с. 21, 28-33 т.1), які 31.10.2006 року відчужив за договором дарування ОСОБА_9 При цьому корпоративні права на підприємство за погодженням сторін були оцінені у 100 грн. - п. 9 договору (т. 3 а.с. 152, т.1 а.с. 21). Статутний капітал ПП «Флора» на час переходу корпоративних прав становив 100 грн. Після набуття прав на це підприємство спочатку ОСОБА_9, а протягом більше семи років іншими відповідачами статутний капітал збільшився до 18 млн. грн. Ці обставини сторонами не заперечувались.

Засновником ПП «Флора» згідно Статуту з часу придбання по час відчуження був ОСОБА_7 (а.с. 194-207, т.2).

Отже судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач не була ні засновником, ні учасником спірного підприємства.

Таким чином, аналізуючи положення ст. 63, 65 СК України, ст. 66, 67 ГК України можна зробити висновок, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один з подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства чи половини майна, що залишилося після ліквідації підприємства.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на даний час шлюб не розірвували та не проводили поділу спільно нажитого майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. 60, 61 СК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-5 цс/14 від 19.02.2014 року та № 6-79 цс/13 від 02.10.2013 року, які згідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для суддів.

Враховуючи встановлені обставини справи, вимоги чинного законодавства колегія суддів приходить до висновку, що статутний капітал є власністю Приватного підприємства «Флора» і власник підприємства мав право відчужити свої корпоративні права без згоди іншого з подружжя (позивача).

Таким чином доводи позивача про необхідність отримання відповідачем ОСОБА_7 у даному випадку її згоди на відчуження майна не ґрунтується на вимогах закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги чинного законодавства, судову практику і не врахував, що навіть і в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним з них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна, в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу приватного підприємства вони є власністю самого підприємства, а спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, до того ж лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним з подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу.

Крім того, колегія суддів вважає, якщо позивач погодилась на вкладення спільних коштів її чоловіком - відповідачем ОСОБА_7 в приватне підприємство чи передачу спільного майна у власність підприємства, отже тим самим вона погодилась на втрату нею свого права власності як подружжя, тобто на управління, володіння і розпорядження цим майном, при цьому не втрачаючи права вимоги, щодо включення цього майна до поділу майна чи права вимоги половини доходу від діяльності підприємства.

Із встановлених обставин справи вбачається, що висновок суду першої інстанції про те, що при укладенні договору дарування корпоративних прав на ПП «Флора» були порушені права позивача, оскільки остання не надавала згоди щодо розпорядження її часткою у майні ПП «Флора», не ґрунтується на вимогах матеріального права, суперечать встановленій практиці, та відповідно до положень ст. 65 СК України вважається, що подружжя діє за взаємною згодою.

З матеріалів справи убачається, що на підставі оспорюваного договору відчуження ПП «Флора» від 31 жовтня 2006 року були проведені відповідні зміни до установчих документів - Статуту ПП «Флора», які і були внесені в Єдиний державний реєстр (а.с.207, т.2). Крім того, до установчих документів ПП «Флора» вносились і інші зміни, пов'язані із зміною засновників учасників ПП «Флора» та розпорядженням майном підприємства (а.с.82-87 т. 1, 38-40 т. 2).

Колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування корпоративних прав на ПП «Флора» недійсним з підстав відсутності її згоди на відчуження цих прав, як подружжя, не ґрунтується на законі, як і вимоги позивача про визнання недійсними змін до установчих документів підприємства після 2006 року, а тому не можуть бути задоволені.

Покликання суду першої інстанції у своєму рішенні на рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України про вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, які сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_9 ОСОБА_11 просить застосувати строки позовної давності до вимог позивача.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем строки позовної давності не були порушені, оскільки їй про відчуження майна її чоловіком стало відомо лише у 2013 році.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду враховуючи наступні обставини.

Так, з матеріалів справи вбачається, що договір дарування ОСОБА_7 корпоративних прав на ПП «Флора» ОСОБА_9 було укладено 31 жовтня 2006 року, а з позовом позивач звернулася лише 18 липня 2014 року, тобто через майже вісім років.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи вимоги закону для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Дійшовши висновку про дотримання позивачем строку звернення до суду, суд першої інстанції зазначив, що початок перебігу позовної давності починається з моменту, коли позивач дізналася про порушення свого права.

Проте, для правильного застосування ч.1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Саме таку правову позицію висловив Верховний суд України в постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152 цс 14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх суддів України.

Із позовної заяви вбачається, що позивач, вважаючи себе співвласником приватного підприємства, зобов'язана була цікавитись роботою підприємства, його прибутками, а довіривши це майно чоловікові діяла по згоді з ним в силу вимог ст. 65 СК України.

За вимогами ч.4 ст. 319 та ст. 322 ЦК України власність зобов'язує і власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, позивач як власник майна зобов'язана була цікавитися роботою та доходами спірного підприємства. А отже повинна була дізнатися про відсутність даного майна.

Доводи позивача та її представника, що їй сказали про відчуження підприємства тільки у 2013 році сторони не заперечують, однак не спростовано в судовому засіданні суб'єктивний чинник, який встановлений нормами матеріального права та вбачається з встановлених обставин справи.

Однак суд першої інстанції, застосовуючи ст. 261 ЦК України зазначені правила не врахував, невірно дав юридичну оцінку встановленим обставинам справи в цій частині та належним чином не перевірив суб'єктивний момент - коли позивач ОСОБА_1 довідалася або суб'єктивно повинна була довідатися про порушене право, тому не можна погодитись з висновком суду про дотримання позивачем строку позовної давності.

Таким чином позивач ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні її позовних вимог і поважних причин для поновлення строку не вказала та доказів суду не надала.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, п.11, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

За таких обставин апеляційні скарги підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанції не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки не є тими доводами на підставі яких може бути скасоване рішення суду.

Керуючись ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319, 60, 360-7 ЦПК України, на підставі ст. 3, 203, 215, 256, 257, 261, 319, 322 ЦК України, ст. 57, 60, 61, 63, 65 СК України, ст. 51, 62, 63, 66, 67 ГК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_11, Приватного підприємства «Флора», відповідача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 8 травня 2015 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, Приватного підприємства «Флора», ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсними змін до установчих документів юридичної особи - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: