АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 639/1958/16-ц Головуючий суддя І інстанції Іванова І. В.
Провадження № 22-ц/790/3204/16 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кірсанової Л.І., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Сотнікової А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року по справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року скаргу ОСОБА_2 задоволено. Визнано неправомірними та скасовано постанову державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_1 від 19.02.2016 року про арешт майна боржника ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження. Зобовязано державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_1 направити до відповідних органів відомості про скасування постанови від 19.02.2016 року про арешт майна боржника ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження.

В апеляційній скарзі державний виконавець Жовтневого ВДВС ХМУЮ ОСОБА_1 скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що передчасним є висновок суду першої інстанції щодо не співмірності суми стягнення та вартості описаного майна. Наполягає, що арешт майна, як окрема виконавча дія ще не передбачає обовязкової реалізації майна боржника та застосовується для збереження майна боржника, як гарантія виконання рішення суду.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За правилами розділу VІІ ЦПК України предметом скарги можуть бути лише процесуальні рішення та дії державних виконавців.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що працівник органу державної виконавчої служби зобовязаний сумлінно виконувати службові обовязки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні також закріплені в ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», в ч. 1 якої зазначено, що державний виконавець зобов*язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до положень ч. ч. 1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. При цьому, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Таким чином, за правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, а як зазначено в ч. 6 ст. 52 цього Закону, стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено Главою 4 Закону України «Про виконавче провадження» і як передбачено ч. 1 ст. 68, стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.

В той же час, ч. 1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

За змістом ч. 7 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.10.2012 року з ОСОБА_2, стягнуто на користь ОСОБА_3 4 365,76 грн.

На підставі заяви ОСОБА_3 та відповідно до наданого ним виконавчого листа 16.08.2013 року Жовтневим ВДВС ХМУЮ було відкрито відповідне виконавче провадження.

19 лютого 2016 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №41325357, було винесене постанову про арешт всього належного рухомого та нерухомого майна і заборону на його відчуження боржника ОСОБА_2 (а.с.6).

Вказана постанова від 19.02.2016 року була направлена для виконання у відповідні органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи приводять його перереєстрацію на іншого власника.

Системний аналіз положень ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. ст. 1, 6, 11, 52, 57, 63, 68 Закону України «Про виконавче провадження», дає підстави для висновку про те, що арешт, як спеціальна гарантія виконання рішення, яка одночасно обмежує право власності боржника у виконавчому провадженні може визнаватись виправданим, а відповідно і застосовуватись лише в тому випадку, коли відповідає принципам співмірності і є обєктивно виправданим по відношенню до суми зобовязання, яке лежить на боржнику.

Посилання державного виконавця на приписи ст. 25 Закону як на підставу накладення арешту слід визнати неспроможними, оскільки конструкція цієї норми, яка визначає її юридичний зміст свідчить про право, а не обов*язок державного виконавця накласти арешт. Під час реалізації цього права, державний виконавець зобовязаний враховувати не лише інтереси стягувача, а й інтереси боржника.

За наведених вище обставин, слід вважати доведеним, що інтереси боржника під час винесення оскаржуваної постанови державним виконавцем враховані не були. Накладаючи арешт на все рухоме та нерухоме майно із забороною його відчуження державний виконавець діяв передчасно, не реалізувавши при цьому всіх заходів для виконання рішення.

Оскільки розмір заборгованості боржника не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, безпідставним є накладення арешту на все нерухоме майно боржника.

Посилання державного виконавця на те, що в оскаржуваній постанові ним зазначено про арешт майна лише в межах суми боргу, спростовується змістом постанови, з якої вбачається, що арешт накладено на все нерухоме та рухоме майно боржника. Зазначення про межі суми боргу стосується лише заборони відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

При цьому, державний виконавець в ході виконавчого провадження, яке триває 2 роки 6 місяців не пересвідчився, що боржнику відомо про відкриття виконавчого провадження та надання йому строку на добровільне виконання рішення, не з*ясував обсяг майна боржника, розмір його доходів, наявність коштів на рахунках, тощо.

За таких обставин, правильним є висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарги заявника.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, суддя,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Харківської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили

Головуючий

Судді