Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування упущеної вигоди, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 жовтня 2014 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір про надання юридичних послуг, зокрема щодо призначення останньому пенсії. Посилаючись на те, що відповідач відмовився оплачувати надані йому послуги, позивач просив стягнути з відповідача 5000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року, у задоволенні позову ФОП ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року скасовано ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту протиправної поведінки відповідача, яка спричинила йому збитки у вигляді упущеної вигоди.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 27 жовтня 2014 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про надання юридичних послуг, зокрема щодо призначення йому пенсії, на виконання якого останній видав йому довіреність.

Пред'являючи позов, ФОП ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_4 відмовився оплачувати надані йому послуги згідно умов договору.

За загальним правилом зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Аналіз положень ст. 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини.

Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року № 6-122цс12, від 13 лютого 2013 року № 6-170цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Проте, апеляційний суд на вказане уваги не звернув та всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не перевірив обставини справи щодо часткового виконання позивачем обов'язків за договором про надання юридичних послуг від 27 жовтня 2014 року та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, що підтверджують цей факт (копії заяв до компетентних органів та організацій на виконання умов договору), а також належними та допустимими доказами не спростував доводи ФОП ОСОБА_3 про наявність вини ОСОБА_4 у порушенні договірного зобов'язання, який скасував довіреність на ім'я позивача та фактично відмовився від договору, чим завдав позивачу збитки.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги також на те, що ОСОБА_4 в судові засіданні судів першої та апеляційної інстанцій жодного разу не з'явився, заперечень проти позову та доказів на підтвердження відсутності своєї вини не надав, чим не виконав свого обов'язку передбаченого ст. 60 ЦПК України та не спростував відсутності своєї вини як особи, яка порушила зобов'язання відповідно до вимог ст. 614 ЦК України.

Крім того, за правилом ч. 2 ст. 903 ЦК України, у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Апеляційний суд також не врахував вказаної норми закону та зазначивши лише про безпідставність вимог позивача щодо стягнення суми завданих збитків в повному обсязі, не вирішив питання про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Разом з тим, згідно з вимогами процесуального законодавства України позивач зазначив фактичні обставини та правовідносини, які виникли між сторонами, зокрема з договору про надання послуг, а безпосереднє застосування норми права є компетенцією і повноваженням суду. Однак, апеляційний суд не встановив характеру спірних правовідносин та норму права, яка їх регулює.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року скасовано попередню ухвалу апеляційного суду в зв'язку із тим, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини для вірного вирішення справи.

Однак, повторно вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України своїх процесуальних обов'язків не виконав, не врахував висновків і мотивів суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попереднє судове рішення, неповно з'ясував усі обставини справи, що стосуються виконання договірного зобов'язання.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, постановлена апеляційним судом ухвала - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська