Ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року,

встановила:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від

3 серпня 2010 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості. У

п. 2.1.1.2.3, п 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг сторони погодили, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за ріщенням банку і клієнт дає право банку у будь-який момент змінити(зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду з тим, що підписав заяву разом з Умовами надання кредиту фізичним особам, про що свідчить підпис останньої у заяві.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості за кредитним договором повинно відбуватися шляхом сплати відповідачем щомісячних платежів на погашення заборгованості. Відповідач не сплатила кредит, має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 24 860,99 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 серпня

2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 24 501, 89 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня

2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнутої з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми штрафу (процентна складова) з 1 160,05 грн до 1 142,09 грн, зменшено загальний розмір стягнутої заборгованості за кредитним договором з 24 501, 89 грн до 24 483,93 грн, судовий збір з 245,02 грн до 244,84 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконувались, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню за винятком суми пені та комісії 359, 10 грн, оскільки в розрахунку заборгованості розмір пені та комісії визначений разом, що позбавило суд можливості визначити розмір пені та період її нарахування та розмір комісії окремо.

Змінюючи розмір штрафу (процентна складова), апеляційний суд посилався на п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг та довідки про умови кредитування.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що 3 серпня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості.

У жовтні 2011 року були змінені умови кредитування, що підтверджується довідкою про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна GOLD Licht», збільшено ліміт картки з 15 000 грн до

19 000 грн. Заборгованість за попереднім договором у розмірі 14 956,42 грн була переведена на новий договір.

Частина 3 ст. 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму ст. 6 ЦК України розкриває ст. 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

У п. 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг та довідці про грошовому зобов'язанню, передбаченому цим договором більш ніж на

30 днів сторони погодили, що позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному договору, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за строків платежів в розмірі 500 грн + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій.

У той самий час, п. 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору.

Ураховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України викладеній в постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка в силу

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Однак апеляційним судом вищезазначеним положенням Кодексу та Конституції України належної правової оцінки надано не було.

Заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги щодо безпідставного стягнення з боржника ОСОБА_3 судового збору.

Відповідно до положень п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Покладаючи на відповідач обов'язок по сплаті судового збору, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, у порушення вимог

ст. 212 ЦПК України, не дав належної оцінки довідці до акта огляду МСЕК ОСОБА_3 встановлено першу групу інвалідності з 12 вересня

2013 року безтерміново.

Викладене свідчить про те, що при вирішенні спору, апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставини, що силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня

2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська