ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_3, ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до договору від 03 вересня 2008 року № 247714-сгеd ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 6 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом 24 % на рік на суму залишку заборгованості, терміном до 25 серпня 2010 року. На забезпечення належного виконання умов вказаного договору банком було укладено два договори поруки: від 03 вересня 2008 року № 247714-сгеdП із ОСОБА_4 та 20 жовтня 2010 року № 167 з ПАТ «Акцент-Банк». Посилаючись на те, що на порушення умов кредитного договору позичальник взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує, позивач просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість, яка станом на 15 квітня 2013 року складає 14 846 доларів 26 центів США, що відповідно до повідомлення НБУ еквівалентно 118 621 грн 60 коп.; а з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - солідарно 10 000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 03 вересня 2008 року № 247714-cred у розмірі 16 097 доларів 82 центи США, що за курсом НБУ еквівалентно 128 621 грн 60 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 5 415 доларів США 58 центів, заборгованості за процентами за користування кредитом - 9 885 доларів 88 центів США, штрафу (фіксована частина) - 31 долар 29 центів США та штрафу (процентна складова) - 765 доларів 07 центів США, з відрахуванням 10 000 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 03 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 247714-сгеd, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 6 000 доларів США зі сплатою за користування ним 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, терміном до 25 серпня 2010 року.

Згідно з п. 5.7 кредитного договору строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагород, неустойки (пені, штрафів) за даним договором встановлено сторонами у 5 років.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за вищевказаним кредитним договором того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 247714-сгеdП, відповідно до п. 4 якого у випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Також на забезпечення належного виконання умов кредитного договору від 03 вересня 2008 року № 247714-сгеd, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167, відповідно до умов якого поручитель відповідає солідарно з боржником за належне виконання умов забезпеченого кредитного договору. Розмір відповідальності поручителя обмежено сумою коштів у розмірі - 10 000 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 15 квітня 2013 року у нього виникла заборгованість у розмірі 16 097 доларів 82 центи США, що за курсом НБУ еквівалентно 128 621 грн 60 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 5 415 доларів США 58 центів, заборгованість за процентами за користування кредитом - 9 885 доларів 88 центів США, штраф (фіксована частина) - 31 долар 29 центів США та штраф (процентна складова) - 765 доларів 07 центів США.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, керуючись ст. ст. 256-258, 267, 526, 530, 554, 559, 610, 625, 1050, 1054 ЦК України, дійшли висновку про те, що ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з нього та поручителя ОСОБА_4

Відмовляючи в позові в частині вимог до ПАТ «Акцент-Банк», суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» договір поруки не є багатостороннім, тому відсутні підстави для солідарного стягнення з нього та інших відповідачів кредитної заборгованості.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку із цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч. 1 ст. 213 ЦПК України).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції визначений ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Також у мотивувальній частині судових рішень має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті справи, що є складовою вимогою ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Крім того, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК Українина зазначені положення закону уваги не звернули, не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, стягнувши заборгованість за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі, не встановили та у своїх рішеннях не зазначили, з чого складається сума заборгованості, яка стягується, період, за який здійснюється стягнення, не надали оцінки правильності чи хибності розрахунку заборгованості, наданого позивачем, і власних розрахунків цієї суми не навели.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі.

Таким чином, суди не сприяли повному та всебічному розгляду справи відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, не обговорили питання про можливість призначення у справі експертизи для з'ясування дійсного розміру кредитної заборгованості, не надали відповідної правової оцінки доказам на підтвердження заборгованості, належним чином свої рішення не мотивували.

Колегія суддів також не може погодитися із висновками судів попередніх інстанцій в частині стягнення заборгованості солідарно з поручителя ОСОБА_4 з огляду на наступне.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що порука припинилася, оскільки позичальник перестав виконувати свої зобов'язання за кредитним договором починаючи з вересня 2009 року, у зв'язку з чим у листопаді 2009 року банк звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання зобов'язання.

Стягуючи заборгованість солідарно з позичальника та поручителя, суди виходили із того, що у п. 11 спірного договору сторони дійшли згоди, що строк (позовна давність), у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється тривалістю у 5 років, тому банк звернувся до суду з вимогами до поручителя в межах строку позовної давності.

Разом з тим порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Правила ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов'язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

За змістом речення 1 та 3 зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обов'язку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку.

Разом із тим за змістом другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги.

Правова природа зобов'язання у всіх випадках, передбачених ст. 559 ЦК України, є тотожною.

Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов'язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов'язань та настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з тотожної природи зобов'язань, які регулюються реченнями першим і третім ч. 4 ст. 559 ЦК України та реченням другим ч. 4 цієї статті, правову конструкцію ч. 4 ст. 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу всіх зобов'язань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки пред'явлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобов'язання.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення ч. 5 ст. 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Разом із тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). При цьому відповідно до ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі від 17 вересня 2014 року № 6-170цс13.

Вказані обставини справи належним чином не були перевірені судами, зокрема, не було встановлено, чи було позивачем своєчасно пред'явлено вимогу до поручителя та чи не припинилася порука у розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Крім того, колегія суддів не може погодитися із висновками судів у частині вирішення позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк», виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або ГПК України (ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

В абзаці 3 п. 15 вказаної постанови роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на вищевказані вимоги законодавства й допущених місцевим судом порушень відповідно до вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України не усунув.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до передчасного вирішення спору, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.С.Ступак