Провадження № 2/537/560/2016
Справа № 537/2164/16-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.12.2016 року м. Кременчук

Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Сьоря С.І., при секретарі Яворській А.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до юридичної особи виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, фізичних осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину і вселення та за зустрічним позовом фізичної особи ОСОБА_3 до фізичної особи ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло на кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці від 23.04.1997 року, отриманого згідно розпорядження Кременчуцької міської ради від 23.04.1997 року та рішення міськвиконкому, яким було затверджено дане розпорядження у частині, яка стосується тільки ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та виключити дані про нього з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серії та номер: 2 591, видане 13.05.2015 року Другою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою та виключити дане майно з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, як об»єкт нерухомого майна на 1/5 частки у кв.№8 буд.№14/10 по вул.Шевченко у м.Кременчуці на ім»я ОСОБА_3, усунути йому перешкоди у користуванні кв.№8 в буд.№14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці та вселити його у кв.№8 в буд.№14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці.

Свої вимоги мотивував тим, що він являється зареєстрованим у 3-х кімнатній АДРЕСА_1 з дитинства. Дана квартира надавалась на склад сім'ї його бабусі ОСОБА_7 ще до його народження. Так, він там був зареєстрований тривалий час і являється зареєстрованим до цього часу. Він ніколи нікуди самостійно не знімався з реєстрації та не був знятий з реєстрації за рішенням суду, та інше. Він завжди знав та був переконаний що дана квартира не являється приватизованою. Про це свідчить те, що до нього ніхто з зареєстрованих членів сім'ї ніколи не звертався для взяття заяви про бажання приватизувати квартиру, він нікуди не ходив, ніде не писав заяви та не надавав свого паспорту. Так, у нього ніхто не брав ніколи відмови від приватизації даної квартири. Він, як член сім'ї та не знімався з реєстрації, внаслідок відсутності такої потреби, а тому без узгодження із ним приватизація даної квартири не могла відбутися.

04.11.2013 року помер його батько ОСОБА_6 Після смерті його батька, залишилися гараж та автомобіль, садовий будиночок у садовому товаристві «Гірник», могло бути, також, грошове заощадження. Він бажав прийняти спадщину після його смерті на дане майно. Він вчасно та у встановленому законом порядку звернувся до другої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Під час початку її оформлення, йому було повідомлено, що до спадкової маси входить, також, 1/5 частина приватизованої кв.№8 у буд. №14/10 по вул.Шевченка у м. Кременчуці на ім'я його батька ОСОБА_6 Нотаріус видала йому постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28.05.2014 року, в якій вказала, що не може видати свідоцтво про право власності на спадкове майно, в тому числі на 1/5 частину квартири, яка належала померлому, ОСОБА_6. 25.06.2015 року ним була отримана довідка з житлового органу, з якої йому стало відомо хто є зареєстрованим у спірній квартирі. Дані особи є зареєстрованими, але не проживають давно у цій квартирі, мають інше власне майно, це 3- х кімнатна квартира по вул. Московській у м. Кременчуці, де постійно проживають. Ним було подано заяву про витребування доказів у порядку ст. 134, 135 ЦПК України. Суд виніс ухвалу і отримав з державної реєстраційної служби України Кременчуцького міського управління юстиції інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 23.09.2015 року за індексним N44368137, з якої йому стало відомо про те, що власником даної квартири є його сестра, ОСОБА_3, розмір частки її приватної власності у результаті отриманої спадщини складає 2/15. Іншої інформації дана довідка не містить. Також, судом було витребувано дані з Кременчуцького МБТІ. З отриманої довідки від 28.09.2015 року за №3684, йому стало відомо що дана квартира була приватизована та згідно свідоцтва про право власності на житло видане Кременчуцьким УЖКГ виконкому міської Ради народних депутатів від 23.04.1997 року дана квартира перебуває на праві спільної сумісної власності за громадянами: ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_5.

Вважає, що приватизація квартири відбулася з порушенням Закону, тому повинна бути скасована. Враховуючи те, що його сестра ОСОБА_3 являється згідно даних реєстраційної служби власником 2/15 частини, то у разі визнання недійсною приватизації у повному обсязі, всі отримані у наслідок цього свідоцтва про право власності, в тому числі, у наслідок дарування та спадщини слід визнати недійсними, як такі, які виникли за рахунок незаконного набуття права власності у результаті приватизації. У зв'язку з тим, що відповідачі мають право власності, а він не має такого, вони вважають, що мають переважне право на дану квартиру, хоча ніхто крім ОСОБА_2, його мачухи, там не проживає, мають всі інше житло, його у дану квартиру не впускають, чим самим, йому інваліду 2-ї групи чинять перешкоди. Вважає що слід усунути йому з їх боку перешкоди у користуванні даним житлом та вселити його у дану квартиру. Враховуючи вищевикладене, він змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Відповідачем ОСОБА_3 до суду подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 відповідно до якої остання просить ухвали рішення, яким визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою №8 в будинку №14/10 по вул. Шевченка в м. Кременчуці Полтавської області.

Свої вимоги мотивувала тим, що у 1997 році вона та ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 приватизували квартиру №8, що знаходиться в житловому будинку №14/10 по вул.. Шевченка в м. Кременчуці, в результаті чого кожен із співвласників отримав у власність на 1/5 частині вказаної квартири. Після смерті її батька ОСОБА_6 вона успадкувала ще 2/15 частини вказаної квартири. Вона та треті особи зареєстровані та проживають у належній їм на праві власності квартирі №8, що знаходиться в житловому будинку №14/10 по вул..Шевченка в м. Кременчуці Полтавської області. Разом з ними в даній квартирі зареєстрований ОСОБА_1, однак він у вказаній квартирі не проживає з 1993 року по теперішній час. Більш того, ОСОБА_1 жодним чином не піклується про утримання житлового приміщення в належному санітарному стані та технічному стані, не вносить плату за надавані комунальні послуги, розмір яких обраховується з урахуванням його реєстрації у житловому приміщенні. При цьому, жодних домовленостей з ОСОБА_1 з приводу зберігання за ним права користування вказаною квартирою, досягнуто не було, його речі у вказаній квартирі відсутні. Окрім того, вона зазнає невиправданих матеріальних збитків, оскільки, для того щоб уникнути заборгованості, змушена самостійно вносити плату за комунальні послуги, в тому числі у частині, що нараховується за проживання ОСОБА_1. Зазначила, що ОСОБА_1 був сином померлого ОСОБА_6 та відповідно являється членом його сімї. Її мати ОСОБА_2 не являється матірю ОСОБА_1. Оскільки ОСОБА_6 помер, а ОСОБА_1 у спірній квартирі з 1993 року не проживає та спільне господарство ні з нею, ні з третіми особами не веде, вважає, що ОСОБА_1 втратив статус члена сімї власника житла. Враховуючи вищевикладене, вона змушена була звернутися до суду з даним позовом.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні первісний позов підтримав з підстав, що в ньому зазначені, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити у звязку з його необґрунтованістю.

Також пояснив, що про приватизацію квартири він дізнався коли звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. До цього про приватизацію квартири йому відомо не було, з позовами до суду, з приводу приватизації квартири, він не звертався. Будь яких заяв про відмову від участі у приватизації спірної квартири він не писав та від цього свого права не відмовлявся. У спірній квартирі не проживає з 1993 року, оскільки його туди не пускає ОСОБА_2, а коли пускала, то він у квартирі перебував протягом короткого часу та ОСОБА_2 давала йому зрозуміти, що він не бажаний гість, а тому він йшов із квартири. Чи наявні у квартирі його речі він не знає. З письмовими заявами до компетентних органів з приводу перешкоджання йому у користуванні квартирою він не звертався. Ключів він вхідних дверей квартири він не має та не має вільного доступу до квартири. Колись, коли точно не пам»ятає, він просив у ОСОБА_2 ключі від квартири, однак вона йому їх не дала. Останній раз був у квартирі на дев»ятий день після смерті батька. Участі в утриманні квартири він не приймає, оскільки за життя батько казав, що за квартиру буде сплачувати сам. Іншого житла він не має та має намір проживати у квартирі.

Відповідач за первісним позовом, а за зустрічним позовом позивач ОСОБА_3 зустрічний позов підтримала з підстав, що зазначені в ньому, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 просила відмовити в звязку з його необґрунтованістю та пропуском строку позовної давності.

Також пояснила, що ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає із 1982 року, коли одружився та проживав із дружиною та дитиною у цьому ж будинку, однак у іншій квартирі. Потім він розлучився та почав проживати із іншою жінкою на «Молодіжному» у м.Кременчуці. До спірної квартири він приходив дуже рідко та у стані алкогольного сп»яніння. У ОСОБА_1 були ключі від квартири, однак після того як він у стані сп»яніння вибив двері до квартири, то вони замінили вхідні двері та замок на них і ключів від цього замка у нього не має та він їх не просив йому дати. Вона проживала у цій квартирі з народження і до 2003 року, потім проживала із сім»єю за іншою адресою, а з 2013 року знову постійно у ній проживає. ОСОБА_1 останній раз був у квартирі на дев»тий день після смерті батька. Будь яких перешкод у проживанні у квартирі йому ніхто не чинив та він у ній проживати не збирався і покинув її добровільно за власною ініціативою. Про те, що вони приватизують квартиру ОСОБА_1 було відомо, оскільки той казав, що можливо отримати позику та її не віддавати і не приватизовану квартиру не заберуть.

Представник відповідача виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в судовому засіданні в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 просив відмовити в звязку з його необґрунтованістю, оскільки приватизація відбулася відповідно до норм чинного законодавства та просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідач за первісним позовом, а за зустрічним позовом третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, хоча завчасно направила до суду заяву, відповідно до якої просила справу розглядати без її участі, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечує, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 не заперечує.

Відповідач за первісним позовом, а за зустрічним позовом третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, хоча завчасно направив до суду заяву, відповідно до якої просив справу розглядати без його участі, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечує, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 не заперечує.

Відповідач за первісним позовом, а за зустрічним позовом третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, хоча завчасно направила до суду заяву, відповідно до якої просила справу розглядати без її участі, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечує, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 не заперечує.

Третя особа нотаріус Другої державної нотаріальної контори ОСОБА_8 в судове засідання не з»явилась, хоча завчасно направила до суду заяву, відповідно до якої просила справу розглядати у її відсутність.

Вислухавши пояснення позивача відповідача ОСОБА_1 та його представника, пояснення відповідача позивача ОСОБА_9 та її представника, представника відповідача виконавчого комітету Кременчуцької міської ради дослідивши та проаналізувавши матеріали справи суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.86 ЦК України (в ред..1963 року, яка була чинною станом на 23.04.1997 року), відносини власності регулюються Законом України "Про власність".

Згідно ст.12 Закону України «Про власність» (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року) громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до ст..15 Закону України «Про власність» (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року) наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Тобто приватизація фізичними особами житла (квартири) є одним зі способів набуття його вказаними особами у приватну власність.

Про приватизацію державного житлового фонду як способу набуття права приватної власності зазначено у рішеннях Конституційного Суду України від 28 вересня 2000 року N 10-рп/2000 у справі про приватизацію державного житлового

фонду (пункт 4 мотивувальної частини) та від 2 березня 2004 року N 4-рп/2004 у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків (абзац перший підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

У відповідності до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року) кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника

квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Як вбачається з рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом.

Таким чином, право особи на безоплатну приватизацію є правом абсолютним, тобто таким, що залежить лише від її волі і не може бути заперечене жодною посадовою чи службовою особою.

Відповідно до п.п. 18 - 26 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, що затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56 (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. Згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Уточнення необхідних для приватизації квартир (будинків) даних шляхом обстеження можуть здійснювати підприємства, на які покладено обов'язки оформлення документів по приватизації державного житлового фонду. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (додаток 11).

26.12.1996 року ОСОБА_6, як наймач та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, як члени сім»ї наймача звернулись до органу приватизації Управління житлово комунального господарства виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів із заявою, відповідно до якої просили оформити перелачу в приватну спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2, яку він займає разом із членами сім»ї на умовах найму.

До заяви було долучено довідку ГЖЕД №4, в якій було зазначено, що у квартирі АДРЕСА_2 проживають п»ять членів сім»ї, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до Розпорядження Управління житлово комунального господарства виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів №14189/1 від 23.04.1997 року вказану заяву задоволено та квартиру передано у спільну сумісну власність.

23.04.1997 року Управлінням житлово комунального господарства виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та вказане свідоцтво записано Кременчуцьким МБТІ у реєстрову книгу №М-2 за реєстровим №390.

Між тим, відповідно до паспорту громадянина України на ім»я ОСОБА_1 серії КО 367993 та довідки видної ТОВ «Добробит» за вих..№2386/36 від 07.12.2015 року, місце проживання ОСОБА_1 у встановленому Законом порядку з 20.12.1967 року зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідачами за первісним позовом суду не надано жодного належного доказу того, що на час приватизації спірної квартири ОСОБА_1 у встановленому законом порядку був визнаний таким, що втратив право користування цією квартирою, не надано доказів того, що позивач відмовився від належного йому права на приватизацію вказаного житла або скористалася цим правом в інший спосіб, як це передбачено ст.4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та не надано доказів наявності у відповідача іншого житла.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при приватизації спірної квартири було порушено вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду, вимоги Закону України «Про власність» та вимоги Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, що затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56, внаслідок чого порушено право ОСОБА_1 на приватизацію, тобто право на отримання разом із відповідачами у власність, шляхом приватизації, цієї квартири і наявність цих порушень Закону є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Між тим, позовна давність за ст.256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК України (1963 року).

Як ст.76 ЦК України (1963 року), так і ст.261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України.

Згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві посилається на те, що про приватизацію відповідачами квартири АДРЕСА_3 він дізнався лише, коли отримав довідку КП « Кременчуцьке МБТІ» за вих..№3684 від 28.09.2015 року, а в судовому засіданні останній пояснив, що вказані обставини стали йому відомі коли він звернувся у квітні 2014 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6, а тому строк позовної давності для звернення до суду не сплив.

Суд вказані твердження ОСОБА_1 до уваги не приймає виходячи з наступного.

Як встановлено судом, 11.11.2010 року ОСОБА_1 звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука з адміністративним позовом до Управління житлово комунального господарства Кременчуцької міської, в якому просив суд визнати дії Управління житлово комунального господарства Кременчуцької міської ради щодо видачі свідоцтва про право власності на квартиру №8, яка розташована за адресою: м. Кременчук, вул.. Шевченка, 14/10 на імя ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 протиправними, при цьому при обґрунтуванні позову зазначив, що у 2008 році він дізнався про те, що ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 приватизували спірну квартиру.

Відповідно до ухвали Автозаводського районного суду м.Кременчука від 02.03.2011 року вказаний адміністративний позов залишено без розгляду у зв»язку з повторним неприбуттям позивача у судове засідання.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло на кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці від 23.04.1997 року, отриманого згідно розпорядження Кременчуцької міської ради від 23.04.1997 року та рішення міськвиконкому, яким було затверджено дане розпорядження у частині, яка стосується тільки ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, почався саме з 2008 року і станом на день звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, строк позовної давності, щодо вказаних позовних вимог, сплив.

Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, станом на день звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом строк позовної давності щодо вказаних позовних вимог сплив та відповідачами за первісним позовом зроблено заяву про застосування судом позовної давності, сплив якої є підставою для відмови у позові, то у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло на кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці від 23.04.1997 року, отриманого згідно розпорядження Кременчуцької міської ради від 23.04.1997 року та рішення міськвиконкому, яким було затверджено дане розпорядження у частині, яка стосується тільки ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, необхідно відмовити у зв»язку з спливом позовної давності.

Як встановлено судом та це не заперечується сторонами, ОСОБА_1 є сином, ОСОБА_2 є дружиною, а ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_6.

03 листопада 2013 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І КЕ №257052, яке видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 04 листопада 2013 року.

Після його смерті відкрилася спадщина, що складається, зокрема, із 1/5 частки кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці.

Відповідно до ст..1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст..1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як встановлено судом, особисте розпорядження на випадок своєї смерті (заповіт) ОСОБА_6 не залишав.

Згідно з ст. 1261 ЦПК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як встановлено судом, у першу чергу спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 увійшли його дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_1 і ОСОБА_3

Відповідно до ст..1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст..1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

21.02.2014 року ОСОБА_3, як спадкоємець за законом першої черги, звернулася до Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після померлого 03.11.2013 року ОСОБА_6.

Ст..1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

21.02.2014 року ОСОБА_2, як спадкоємець за законом першої черги, звернулася до Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою, відповідно до якої відмовляється від спадщини, яка відкрилась після померлого 03.11.2013 року ОСОБА_6. на користь ОСОБА_3

03.04.2014 року ОСОБА_1, як спадкоємець за законом першої черги, звернувся до Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після померлого 03.11.2013 року ОСОБА_6.

Постановою державного нотаріуса Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори ОСОБА_11 про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.05.2014 року, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частку квартири, що знаходиться в АДРЕСА_4 у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану частку квартири.

13.05.2015 року державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яким посвідчено, що спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_6, який помер 03.11.2013 року є його син ОСОБА_1 - на 1/3 частку у спадщині та дочка ОСОБА_3 на 2/3 частки у спадщині і спадщина на яку видане це свідоцтво складається із 1/5 частки кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці.

Як зазначено у цьому свідоцтві, це свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частки спадщини видано ОСОБА_3, а свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку спадщини ОСОБА_1 ще не видано.

Тобто судом встановлено, що ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину після померлого 03.11.2013 року ОСОБА_6, та яка складається, зокрема, із 1/5 частки кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці.

Відповідно до Акту про не проживання від 11.05.2016 року, що складений фахівцем ТОВ «Добробит» зі слів ОСОБА_12, ОСОБА_13, останні підтвердили, що ОСОБА_1 не проживає у кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці з 1993 року по день складання Акту.

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердив факт того, що не проживає у спірній квартирі протягом тривалого часу, останній раз відвідував квартиру в 2013 році, при цьому зазначив, що вільного доступу до квартири та ключів від вхідних дверей до квартири він не має та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 йому фактично чиняться перешкоди у користуванні квартирою.

Відповідач позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердила факт того, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі з 1989 року, останній раз відвідував квартиру у 2013 році, при цьому зазначила, що останній не проживає у квартирі із власної ініціативи, так як фактично виїхав проживати до іншого житлового приміщення, а не внаслідок дій мешканців квартири. Також зазначила, що у ОСОБА_1С, дійсно відсутні ключі від вхідних дверей квартири, при цьому останній не звертався до неї з приводу надання йому ключів.

Згідно ст..167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ст..405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Між тим, відповідно до ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а ст..1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.ст.1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, при цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст..ст.317, 383 ЦК України та ст..150 ЖК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, при цьому власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання своєї сім»ї.

Відповідно до ст.ст. 9, 64, 155, 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

Відповідно до п. 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що як встановлено судом, ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину після померлого 03.11.2013 року ОСОБА_6 та яка складається, зокрема, із частки кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці, то він має право використовувати квартиру для власного проживання та відповідно не може бути визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що зустрічний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, а позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою та його вселення до спірної квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.05.2015 року, яке видане державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори за р.№2 591 на ім»я ОСОБА_3 та виключення даного майна з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, як об»єкта нерухомого майна на 1/5 частки у кв.№8 буд.№14/10 по вул.Шевченко у м.Кременчуці на ім»я ОСОБА_3, то суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст..1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_3 має право на спадкування після померлого ОСОБА_6, судом порушень вимог чинного законодавства при видачі ОСОБА_3 вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом не встановлено та суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 23.04.1997 року на кв.№8 буд.№14/10 по вул.Шевченко у м.Кременчуці, то у задоволенні вказаних позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом необхідно відмовити у зв»язку з їх необґрунтованістю.

Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, останній є інвалідом ІІ групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то на підставі ст..88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 необхідно стягнути судовий збір на користь держави.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60, 79, 81, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, ст..ст. 267, 317, 328, 383, 405, 1216 1218, 1220 1223, 1261 1270, 1236, 1258, 1278, 1296 ЦК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину і вселення задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою №8 у будинку №14/10 по вул.Шевченко в м.Кременчуці Полтавської області та вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартиру АДРЕСА_5.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь держави по 137 грн. 80 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: