У х в а л а

іменем україни

21 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Леванчука А.О.,Парінової І.К.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та скасування реєстрації права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, на рішення Харківського районного суду Харкіської області від 28 липня 2015 року, додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом у якому просила визнати заповіт, укладений від імені ОСОБА_8 від 18 березня 2010 року, посвідченого 03 березня 2010 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 № 105 таким, що є не вчиненим та недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності на 3/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати у справі.

На обґрунтування позову посилалась на те, що вона є дочкою ОСОБА_8 та ОСОБА_9, яким на праві спільної сумісної власності належала 1/2 частини зазначеного житлового будинку. Після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вона та її батько отримали у спадщину по 1/8 частини спірного житлового будинку, а після смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року відкрилася спадщина у вигляді 3/8 частин цього житлового будинку та вона є єдиною спадкоємицею за законом на вказане спадкове майно, але при зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових справ, з'ясувалося, що від імені ОСОБА_8, 18 березня 2010 року складено заповіт на ім'я ОСОБА_6, який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 раніше часу його складення, тобто 03 березня 2010 року.

У ході перевірки Головним управлінням юстиції в Харківській області нотаріальної діяльності ОСОБА_5, було встановлено, що під реєстровим номером 105 від 24 березня 2010 року, який зазначений на оспорюваному заповіті, нотаріусом вказана абсолютна інша нотаріальна дія від іншої особи пізнішою датою, відсутні відомості про витрачання на нотаріальну дію спеціального бланку нотаріального документу серії ВММ485148, на якому був посвідчений заповіт ОСОБА_8

Крім того, позивач зазначає, що батько через похилий вік мав істотні вади зору, а тому заповіт повинен був посвідчуватись при свідках, чого нотаріусом також не було зроблено.

Також зазначає, що з невідомих причин нотаріус нібито здійснила посвідчення оспорюваного заповіту за місцем проживання її батька, хоча вона постійно з ним проживала та не бачила нотаріуса вдома, а також вказує на порушення нотаріусом вимог ст. 1247 ЦК України та п. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, а саме: на відсутність в заповіті конкретного часу його складання.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2015 року, з урахуванням додаткового рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, поданій представником ОСОБА_7, просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення від спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності, первісні позовні вимоги задоволені частково, за ОСОБА_4 визнано право власності на 3/8 часток житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, складеним 18 березня 2010 року від імені ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_5. 03 березня 2010 року реєстровий № 105. Зустрічний позов ОСОБА_10 задоволені частково, за ОСОБА_11 визнано право власності на 1/8 частини вказаного житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року. У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов правильного висновку, що посилаючись на підстави та докази, які були предметом їх розгляду судом апеляційної інстанції та яким суд апеляційної інстанції дав оцінку в рішенні від 05 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, відмовивши ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог в частині визнання зазначеного вище заповіту недійсним.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харкіської області від 28 липня 2015 року, додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

А.О.Леванчук

І.К.Парінова