Справа № 310/2557/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

26 липня 2016 року Бердянський міськрайонний суд

У складі: головуючого - судді Троценко Т. А.

При секретарі: Корнієнко М. Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» про поділ майна подружжя,

Встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, яку до початку слухання справи по суті змінила і вказала, що 04. 04. 1975 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, за час якого вони набули нерухоме майно, що розташоване по АДРЕСА_1.

1/4 частину будівель і споруд по АДРЕСА_1 відповідач отримав на підставі договору дарування від 17. 08. 2004 року.

В подальшому рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21. 12. 2006 року ця частка була виділена в натурі з комплексу будівель і споруд, що розташований по АДРЕСА_1, і за відповідачем визнано право власності на цілий об'єкт нерухомості, що розташований по АДРЕСА_1, який складається з основної прибудови цегельної «А-1» загальною площею 333,6 кв. м., основної прибудови «А-3» загальною площею 60,9 кв. м., основної прибудови з ракушняка «А-4» загальною площею 39,7 кв. м., прибудови цегляної «а-1» загальною площею 18,0 кв. м., гаражу з ракушняка «Г» загальною площею 25,5 кв. м., воріт металевих № 3, вимощення з тротуарної плитки № ІІ і паркан № 4 шлакоблочний.

На тій підставі, що вказане майно придбано в період шлюбних відносин, просить визнати його спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1, поділити майно, і визнати за нею право власності на 1/2 його частку.

В судовому засіданні представник позивача за договором і свідоцтвом адвокат Межуєв С. М. підтримав позовні вимоги у повному обсязі і просить задовольнити. Пояснив, що у проміжок часу між укладанням договору дарування та визнанням права власності на вказане майно за рішення суду його склад фактично змінився за рахунок того, що за кошти ОСОБА_1 відбувалося його будівництво та поліпшення. В результаті виникло нове майно, яке являється об'єктом спільного майна подружжя, і на 1/2 частку якого позивачка просить визнати право власності, оскільки у даному випадку діє презумпція спільного майна подружжя. Згідно технічного паспорту на майно, яке виникло в процесі добудови, рік будівництва - 2005-й, що підтверджує той факт, що після того, як майно отримано відповідачем в дар, воно повністю змінилося і утворилося нове майно.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав і пояснив, що його дружина беззаперечно має право на 1/2 частку цього майна, оскільки після того, як він прийняв його за договором дарування, воно повністю змінилося внаслідок того, що його дружина, яка з 2001 року являлася приватним підприємцем і заробляла основні кошти, все вкладала у його будівництво. Він сам на той час перебував на державній службі, отримував заробіток, який не давав йому змоги та таке будівництво, яке відбулося.

Дійсно, він надав це майно в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», але Банк на той час знав про те, що це майно спільне майно подружжя, знав про поліпшення, які відбувалися в ході його експлуатації, усе це досліджувалося працівниками Банку і на все надавалася згода.

В даний час його дружина дуже хворіє, і він визнає її право на те, щоб вона мала право на половину спільного майна подружжя, зокрема, на 1/2 частину нерухомого майна по АДРЕСА_1.

Представник третьої особи за довіреністю ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала на тих підставах, що у суду відсутні відомості про те, що шлюб між сторонами на час розгляду справи продовжує існувати.

Вказаний позов пред'явлено з однією метою - не дати Банку реалізувати вказане майно, бо воно вже проходить процедуру реалізації за рішенням суду.

Позивачка не надала доказів того, що майно змінилося, і вона його ремонтувала за свої особисті кошти, і вартість майна збільшилася за рахунок вкладення саме її коштів.

Позивачка неправомірно просить поділити тільки це майно, хоче в родині є і інше майно, і неправомірно не просить поділити і борги перед Банком.

Банк вважає, що спірне майно - це особисте майно ОСОБА_2, рішення суду - це не є правочин, що прямо передбачено ст.. 328 ЦК України, і за усіх цих обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу 04 квітня 1975 року у м. Донецьку зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1, сторони даний факт не оспорюють, тому він в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Згідно договору дарування від 17. 08. 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Каракуловою Л. І., реєстр № 1959 ОСОБА_2 отримав у дар 1/4 частину комплексу будівель і споруд, що знаходилися за адресою АДРЕСА_1 Запорізької області.

Згідно договору дарування у власність ОСОБА_2 перейшли приміщення першого поверху основної будівлі «А», основна будівля «А1», прибудова «а1».

З рішення Бердянського міськрайонного суду від 21. 12. 2006 року за позовом ОСОБА_2 про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно вбачається, що після придбання приміщення у дар були прибудовані основні прибудови «А-3», «А4», гараж «Г» та склад «Е» з ракушняка.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21. 12. 2006 року з цілого комплексу будівель та споруд по АДРЕСА_1 виділено 1/4 частку, що належить ОСОБА_2, та визнано за ним право власності на цілий об'єкт нерухомості, який став складатися з основної прибудови цегельної «А-1» загальною площею 333,6 кв. м., основної прибудови «А-3» загальною площею 60,9 кв. м., основної прибудови з ракушняка «А-4» загальною площею 39,7 кв. м., прибудови цегляної «а-1» загальною площею 18,0 кв. м., гаражу з ракушняка «Г» загальною площею 21,7 кв. м., складу з ракушняка «Е» загальною площею 25,5 кв. м., воріт металевих № 3, вимощення з тротуарної плитки № ІІ і паркан № 4 шлакоблочний, який розташований по АДРЕСА_1.

Таким чином, судом встановлено, що майно, яке ОСОБА_2 придбав за договором дарування у 2004 році, і майно, на яке визнано за ним право власності за рішенням суду у 2006 року, суттєво відрізняється, фактично це інше майно, яке створено за рахунок нових будівель. Відповідач пояснив, що усі будівельні роботи фінансувала його дружина ОСОБА_1, як приватний підприємець.

07 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т. Т., реєстр № 172, предметом якого стало належне на праві власності ОСОБА_2 спірне майно, яке розташоване по АДРЕСА_1.

Той факт, що на час укладання іпотечного договору Банк визнавав, що надане в іпотеку нерухоме майно є спільним майном подружжя, підтверджено наданою Банком заявою ОСОБА_1 нотаріусу Чуєвій Т. Т., де вона надає згоду на укладання вказаного договору, і вказує на те, що нежитлова будівля по АДРЕСА_1 є об'єктом їх з чоловіком спільної сумісної власності як така, що була набута в період шлюбу.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 19. 05. 2015 року за позовною заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, 15. 02. 2016 року відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішення суду.

З цього самого моменту Банк припинив своє визнання спірного об'єкта спільним майном подружжя і став вказувати на те, що насправді ця нежитлова будівля є особистою власністю ОСОБА_2, оскільки вона перебуває у стадії реалізації, і поданий позов ОСОБА_1 є «технічним».

Судом ця позиція Банку вважається нелогічною та такою, що спростовується дослідженими доказами по справі.

Згідно до ст. ст.. 60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Ст. 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ст. 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право власності на спільне майно подружжя не може бути залежним під того, чи віддавалося воно в іпотеку, оскільки це звужує право одного з подружжя на визнання за ним у будь -який час право на частку у такому майні, і суперечить ст.. 41 Конституції України, яка передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Позиція Банку стосовно того, що ОСОБА_2 набув право власності за рішенням суду, а це не є правочином за умовами ст. 328 ЦК України, а значить він набув його незаконно, є хибною, такою, що суперечить чинному законодавству, і судом не розглядається.

Суд також не може зобов'язати позивача збільшити об'єм позовних вимог і ділити не тільки нерухоме майно, а і транспортні засоби, а також вирішувати питання про поділ заборгованості за кредитними договорами, як того вимагає Банк, оскільки це не передбачено жодним нормативним документом і виходить за рамки повноваження суду.

Питання про розмір грошових вкладень позивачки у будівництво нежитлової будівлі, яку ОСОБА_2 прийняв у дар, судом не досліджувалося, оскільки після визнання за ним право власності за рішенням суду статус майна змінився, і воно придбало ознаки спільного майна подружжя, і ОСОБА_1 безумовно має право власності на 1/2 його частку на підставі ст. 70 СК України.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 60,61,63,70 СК України, ст. ст. 10, 60,61, 212-215 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати нежитлову будівлю, що розташована по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Поділити майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1, і визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Бердянський міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяТ. А. Троценко