Номер провадження: 22-ц/785/4346/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Артеменка І.А.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів» Одеської міської ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до КП «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів» ОМР про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди посилаючись на те, що з 01.10.2008 року працювала в КП «Земельно-кадастрове бюро при управління земельних ресурсів» ОМР на посаді спеціаліста відділу узгоджень та з 03.09.2012 року - на посаді начальнику відділу узгоджень, й наказом відповідача від 19.07.2013 р. № 103-к її було звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогул) в період з 19.03.2013 р. по 19.07.2013 р., але її звільнення проведено з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України та є незаконним, оскільки у період з 18.02.2013 року по 22.07.2013 року вона знаходилась на лікарняному, а з 07.08.2013 року їй встановлено інвалідність, в звязку з чим 12 серпня 2013 року вона подала заяву про звільнення за станом здоровя, однак її заяву відповідачем було знищено.

Позивач зазначила, що відповідач своєчасно не ознайомив її з наказом про її звільнення, не видав їй копію цього наказу та не видав їй трудову книжку з записом про звільнення, в звязку з чим вона не могла звернутися до суду з відповідним позовом у встановлений законом строк, не могла оформити пенсію по інвалідності й була позбавлена будь-яких грошових коштів для існування, в наслідок чого змушена була звернутися до Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області, та лише після цього отримала належний їй розрахунок при звільненні та трудову книжку.

ОСОБА_2 посилалася на те, що стан її здоровя був таким, що вона не змогла відразу звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі, й лише після того, як вона пройшла лікування та стан її здоровя покращився, вона почала звертатися в органи прокуратури і міліції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що згідно наказу КП «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів» ОМР № К-78 від 01.10.2008 р. позивача було прийнято на роботу на посаду спеціаліста відділу узгоджень.

Наказом відповідача № К-62 від 08.09.2009 р. позивача було переведено на посаду спеціаліста виробничого відділу.

Наказом відповідача № К-56 від 01.09.2010 р. позивача було переведено на посаду спеціаліста 1-ї категорії виробничого відділу.

Наказом відповідача від 31.03.2011 р. позивача було переведено на посаду спеціаліста відділу узгоджень.

Наказом відповідача № 72-к від 03.09.2012 р. позивача було призначено на посаду начальника відділу узгоджень.

Наказом відповідача № 103-к від 19.07.2013 р. позивача було звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогул) в період з 19.03.2013 р. по 19.07.2013 р. включно.

Разом з тим, судом встановлено, що в період з 18 лютого 2013 року по 07 серпня 2013 року позивач безперервно знаходилась на лікарняних, й 07 серпня 2013 року їй було встановлено третю групу інвалідності, що повністю підтверджується матеріалами справи.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути проведено у випадку незявлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками , які втратили працездатність у звязку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посади) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Позивач не надала суду доказів, які б свідчили про те, що вона втратила працездатність у звязку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

З огляду на наведене, суд правильно дійшов висновку, що формулювання причин звільнення позивача є неправильним.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішення причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Однак відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в тримісячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач звернулася до суду з даним позовом 11 березня 2015 року, тобто з пропуском строків, встановлених ч. 1 ст. 235 КЗпП України .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що відповідач не видав їй своєчасно копію наказу про її звільнення та не видав їй трудову книжку з записом про звільнення, в звязку з чим вона не могла звернутися до суду з відповідним позовом у встановлений законом строк та змушена була звернутися до Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області, й лише після цього отримала належний їй розрахунок при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі звернення позивача щодо невиплати їй заробітної плати за січень лютий 2013 року, розрахунку при звільненні та невидачі трудової книжки, Територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області було проведено відповідну перевірку КП «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів», та про результати цієї перевірки Територіальна державна інспекція з питань праці в Одеській області своїм листом від 01.10.2013 року повідомила позивача. При цьому, у вказаному листі Територіальна державна інспекція з питань праці в Одеській області зазначила, що на момент перевірки трудова книжка позивача залишається у відповідача, але в ході проведення перевірки керівництво відповідача представило листи від 23.07.2013 р. № 1100 та від 22.08.2013 р. № 1296, які направлені на адресу позивача рекомендованими листами відповідно 23.07.2013 р. та 22.08.2013 р. з проханням зявитися на підприємство та отримати трудову книжку, а також розрахунок по заробітній платі.

Відтак, позивач мала можливість своєчасно отримати у відповідача свою трудову книжку з записом про звільнення та звернутися до суду з відповідним позовом у встановлений законом строк.

Крім того, позивач не надала суду доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що стан її здоровя був таким, що вона не змогла відразу звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі, тобто не надала суду доказів, які б свідчили про те, що в період з 08.08.2013 року по 10.03.2015 року вона хворіла, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України.

В матеріалах справи відсутні будь-які підстави вважати, що установлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з даним позовом було пропущено позивачем з поважних причин, а отже відсутні підстави для поновлення цього строку.

Суд правильно дійшов висновку, що у задоволенні позову позивача слід відмовити у звязку з пропуском нею строку звернення до суду за даним позовом без поважних причин.

Вирішуючи дану справу, колегія суддів вважає, що свої позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди позивач взагалі не обґрунтувала.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне зясування судом обставин перебування позивача на лікарняному з лютого по серпень 2013 року та отримання групи інвалідності, не дослідження втрати працездатності у звязку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, порушенням вимог закону при звільнені під час перебування на лікарняному, неправильне застосування норм права щодо застосування строків звернення до суду, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Інші доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

ОСОБА_3