У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Управління Державтоінспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, про витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилався на те, що йому на підставі технічного паспорту належить автомобіль марки «Volkswagen», модель «Caddy», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску. У зв'язку з несправностями автомобіля на початку листопада 2014 року він звернувся до СТО. Майстер, що лагодив його автомобіль, зник разом з ним. ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів із заявою про викрадення автомобілю, у зв'язку з чим порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України, його було визнано потерпілим. 04 березня 2015 року інспекторами ДПС ДАІ з ОСП при УДАІ Київської області було затримано вищевказаний автомобіль під керуванням ОСОБА_3, який в свою чергу пред'явив свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на своє ім'я. ОСОБА_2 вважав, що оскільки автомобіль вибув з його володіння незаконно, на підставі підроблених документів було зареєстровано право власності відповідача на транспортний засіб, його права, як власника автомобіля, порушено, він має право витребувати у ОСОБА_3 вказаний автомобіль на свою користь, шляхом відновлення державної реєстрації права власності на нього.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_3 автомобіль марки «Volkswagen», модель «Caddy», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_2, на користь ОСОБА_2 В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 серпня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 про витребування у ОСОБА_3 автомобіля марки «Volkswagen», модель «Caddy», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_2, на користь ОСОБА_2 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у цій частині позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Volkswagen», модель «Caddy», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску, згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, виданим на підставі довідки-рахунку від 26 грудня 2013 року.

У матеріалах справи містяться копії заяви ОСОБА_2 та акта прийому-передачі транспортного засобу від 29 січня 2015 року про передачу спірного транспортного засобу Товариству з обмеженою відповідальністю «Автобіржа «Старт», що були складені в зв'язку з укладенням договору комісії від 29 січня 2015 року за № 010562 між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автобіржа «Старт».

Згідно із копії картки транспортного засобу, такий знімався з обліку та на підставі нової довідки-рахунку відбувалась перереєстрація транспортного засобу на ОСОБА_5, остаточна реєстрація транспортного засобу була здійснена на ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку від 10 лютого 2015 року.

На підставі заяви ОСОБА_2 порушено кримінальне провадження № 0002774 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, дані внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) 25 лютого 2015 року. Однак особа, що заволоділа його транспортним засобом, не встановлена.

Під час проведення досудового розслідування відповідно до постанови слідчого відділу Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 08 квітня 2015 року про призначення судової криміналістичної експертизи (з дослідження почерку та підпису) у кримінальному проваджені, внесеному до ЄРДР 25 лютого 2015 року за № 0002774 було проведено судову криміналістичну експертизу та згідно із висновком від 18 квітня 2015 року за № 620 встановлено, що заява від імені ОСОБА_2 з підписом в ній, акта прийому-передачі транспортного засобу з підписом ОСОБА_2, з іншої сторони на вказаному аркуші знаходиться договір комісії з підписом ОСОБА_2, датовані 29 січня 2015 року, виконані не ним, а іншою особою.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач не довів того, що відповідач незаконно, без відповідної правової підстави заволодів його майном, правильно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Доводи касаційної скарги про те, що відчуження вищевказаного автомобіля у позивача було незаконним та здійснено на підставі підробленої заяви, про що свідчить почеркознавча експертиза, колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не приймаються, оскільки можуть бути підставою для оспорювання правочинів - договору комісії та договору купівлі-продажу, а не для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Отже, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

О.В. Кадєтова