У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Головне управління державної міграційної служби в Одеській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»; банк) звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, та остаточно просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» за кредитним договором № 2294-н від 28 лютого 2008 року у розмірі 545 828 грн 19 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_3 із указаної квартири із зняттям його з реєстраційного обліку.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 28 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2294-н, за умовами якого останньому було надано кредит у розмірі 201 000 грн зі сплатою за користування кредитом 14,5 % на рік терміном до 28 лютого 2012 року.

Цього ж дня між банком та ОСОБА_3 на забезпечення виконання вказаного кредитного договору було укладено іпотечний договір, за умовами якого останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 46 кв. м, що складається із чотирьох житлових кімнат.

Посилаючись на те, що позичальник ОСОБА_4 не виконав умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 545 828 грн 19 коп., просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» за кредитним договором № 2294-н від 28 лютого 2008 року в розмірі 545 828 грн 19 коп., з яких: прострочений основний борг - 197 782 грн 65 коп., прострочені проценти за кредитом - 167 756 грн 04 коп., пеня за прострочену суму основного боргу - 111 374 грн 87 коп., пеня за простроченими процентами - 68 914 грн 63 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 28 лютого 2008 року за реєстровим № 306, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,1 кв. м, житловою 46 кв. м, що складається із 4 житлових кімнат, що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Регіональній універсальній біржі «Александр-Н», зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 05 квітня 2000 року, шляхом продажу ПАТ «Державний ощадний банк України» як іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», визначивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на момент його реалізації.

Надано ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, в тому числі в реєстраційній службі Головного управління юстиції в Одеській області та нотаріусів, будь-яких документів (їх копії, дублікати, витяги з державних реєстрів, довідки), необхідних для продажу предмета іпотеки за договором іпотеки від 28 лютого 2008 року за реєстровим № 306, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,1 кв. м, житловою 46 кв. м, що складається із 4 житлових кімнат.

У позові ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ПАТ «Державний ощадний банк України» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» не оскаржується, а тому на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядається.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що ОСОБА_3 володіє спірною квартирою на підставі біржового договору купівлі-продажу від 04 березня 2000 року, який не посвідчено в нотаріальній конторі відповідно до вимог ст. 657 ЦК України, а тому вказаний договір купівлі-продажу є недійсним з моменту підписання та не потребує визнання його недійсним судом, у зв'язку із чим дійшов висновку, що ОСОБА_3 не є власником спірної квартири та не мав права укладати іпотечний договір від 28 лютого 2008 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що банк не пропустив строк позовної давності, оскільки вказаний строк переривався рішенням суду у 2012 та 2013 роках про стягнення з боржника ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, а також врахував дію кредитного договору до 28 лютого 2012 року, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому судом зазначено, що спірна квартира може бути реалізована за ціною, встановленою на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 лютого 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2294-н, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 201 000 грн зі сплатою за користування кредитом 14,5 % на рік терміном до 28 лютого 2012 року на споживчі цілі (а. с. 10-16, т. 1).

Цього ж дня між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 на забезпечення вказаного кредитного договору було укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав в іпотеку до ВАТ «Державний ощадний банк України» квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 46 кв. м, що складається із чотирьох житлових кімнат, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 2000 року, укладеного на Регіональній універсальній біржі «Александр-Н» у м. Одесі, та зареєстрована в бюро технічної інвентаризації 05 квітня 2000 року (а. с. 14-16, т. 1).

Відповідно до п. 1.4 договору іпотеки реальна заставна вартість вищевказаної квартири визначена сторонами у розмірі 335 244 грн, а загальна вартість - 21 735грн (а. с. 14, т. 1).

При цьому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що придбавши за угодою купівлі-продажу квартиру, ОСОБА_3 правомірно набув на неї право власності на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та ст. 128 ЦК УРСР, а тому нотаріусом було посвідчено між сторонами договір іпотеки відповідно до вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку із несплатою заборгованості за кредитним договором з січня 2009 року банк звернувся до суду з позовом до позичальника ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором та рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 липня 2012 року з ОСОБА_4 на користь банку стягнуто заборгованість у розмірі 316 917 грн 43 коп.

Крім того, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2013 року з ОСОБА_4 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 532 643 грн 83 коп., яка складається з прострочених процентів за користування кредитом за період з 29 червня 2011 року по 06 грудня 2012 року у розмірі 454 535 грн 57 коп. та пені за період з 18 квітня 2011 року по 06 грудня 2012 року у розмірі 78 108 грн 26 коп. (а. с. 163-164, т. 1).

Звертаючись до суду з указаним позовом, банк посилався на те, що позичальником ОСОБА_4 не виконано умови кредитного договору та зазначені вище рішення суду, а тому станом на 01 лютого 2015 року заборгованість за кредитним договором склала 545 828 грн 19 коп., а саме: основний борг - 197 782 грн 65 коп.; прострочені проценти за кредитом - 167 756 грн 04 коп.; пеня за прострочену суму основного боргу - 111 374 грн 87 коп.; пеня за простроченими процентами - 68 914 грн 63 коп. (а. с. 181-184, т. 1).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

При цьому ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, строк дії кредитного договору встановлено сторонами до 28 лютого 2012 року, банк звернувся до суду з позовом 09 жовтня 2013 року, а основне зобов'язання за кредитним договором на час розгляду справи боржником не виконане, у зв'язку із чим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що строк позовної давності банком не пропущено та наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вказане вище колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував невиконання боржником ОСОБА_4 судових рішень про стягнення з нього кредитної заборгованості, а також правильно зазначив про звернення банку до суду в межах позовної давності, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська