АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

29 березня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого Немировської О.В.,

суддів Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України, Державної казначейської служби України про визнання незаконною бездіяльності, стягнення моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2016 року,

встановила:

у листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди. У листопаді 2015 року позивач подав заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, в якій просив визнати незаконною бездіяльність МВС України та ГУ Національної гвардії України та стягнути солідарно з них відшкодування моральної шкоди на користь позивача в розмірі 650 000 грн., посилаючись на те, що під час проходження військової служби внаслідок бездіяльності відповідачів щодо забезпечення заходів дезінфекції він захворів на туберкульоз. Також позивач просив визнати його право на проведення експертизи Центральної військово-лікарської комісії для отримання компенсації та пільг у зв`язку із захворюванням на туберкульоз під час перебування на військовій службі.
Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2016 року провадження у справі було закрито.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він в період з 28 жовтня 2010 року по 26 жовтня 2011 року проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 , а його обов`язком було конвоювання ув`язнених, зокрема конвоювання хворих на туберкульоз. Після закінчення служби позивач перебував на диспансерному обліку в Міському протитуберкульозному диспансері м.Маріуполя у зв`язку із захворюванням на туберкульоз. Позивач вважає, що зараження ним на туберкульоз виникло у зв`язку з бездіяльністю МВС України та ГУ Нацгвардії України в межах їх компетенції щодо забезпечення та контролю заходів дезінфекції, які надаються для захисту військовослужбовців у військових частинах від зараження важкими хворобами, зокрема на туберкульоз, а тому просив визнати таку бездіяльність незаконною та стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 650 000 грн., спричинену йому в результаті захворювання.

11 листопада 2015 року представник позивача подала до суду заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, в якій просила визнати незаконною бездіяльність МВС України та ГУ Національної гвардії України та стягнути солідарно з них відшкодування моральної шкоди на користь позивача в розмірі 650 000 грн., визнати право позивача на проведення експертизи Центральної військово-лікарської комісії для отримання компенсації та пільг у зв`язку із захворюванням на туберкульоз під час перебування на військовій службі.

У лютому 2016 року представник МВС України звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі в частині вимог про визнання незаконною бездіяльності МВС України та ГУ Національної гвардії України, посилаючись на те, що такі вимоги мають розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2016 року провадження у справі було закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач при зверненні до суду з позовом вказував, що захворювання на туберкульоз пов`язане із проходженням ним військової служби, а тому справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Однак, повністю з таким висновком колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

Згідно положень ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється зокрема на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

При вирішенні вимог позивача має бути перевірено чи дотримано процедуру та вимоги, встановлені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 83 від 22.02.1992р., та Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України №183 від 07.04.2004 р.,

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України від 6 жовтня 2005 року № 2961-IV "Про реабілітацію інвалідів в Україні" рішення медико-соціальних експертних комісій є обов`язковими для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, реабілітаційними установами незалежно від типу і форми власності.

В пункті 15 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" передбачено, що рішення медико-соціальних експертних комісій спрямовані на забезпечення реалізації державної політики у сфері реабілітації інвалідів, створення правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їхніх потреб у відновленні здоров`я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності, а тому вони мають публічний характер та підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Тому суду першої інстанції при прийомі заяви про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог слід було визначитись з характером спірних правовідносин, уточнити обраний спосіб захисту права позивача, яке він вважає порушеним в частині вимоги про визнання за позивачем права на проведення експертизи Центральною військово-лікарською комісією Міністерства внутрішніх справ України.

Статтею 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Однак, в даному випадку, позивачем при зверненні до суду було заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди, яка відповідно до положень ст. 15 ЦПК України та ст.16 ЦК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції було помилково закрито провадження в частині вимог про стягнення моральної шкоди, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала скасуванню із направленням питання на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково. Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2016 року скасувати та направити питання на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді

№ справи: 7572940/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5327/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.