У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., , Шимківа С.С., Ковалевича С.П.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа ОСОБА_4 про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання додаткової угоди №1 від 24 липня 2012 року до кредитного договору та кредитного договору №ROHPGA20410236 від 19 липня 2007 року недійсним,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ "Приватбанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними кредитного договору №ROHPGA20410236 від 19 липня 2007 року між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 та додаткової угоди №1 від 24 липня 2012 року до цього кредитного договору відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на необґрунтованість вказаного рішення.

Зазначає, що судом не враховано висновок судово-економічної експертизи від 28.12.2015 року №7690, відповідно до якого банк свідомо завищував реальну процентну ставку, яка на момент укладення договору становила 11,04% річних, а відповідно до розрахунку становила 18,37% річних.

Просить скасувати суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір та додаткова угода до нього укладені відповідно до норм чинного законодавства, позивач добровільно погодилась на їх укладення, підписавши кредитний договір, сторони дійшли згоди стосовно всіх його умов, а тому підстави для визнання кредитного договору та додаткової угоди до нього недійсними за ст.230 ЦК України відсутні. Стаття 15 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладення кредитного договору не передбачала недійсність договорів у зв'язку з наданням неповної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на законі.

Встановлено, що 19 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ "Приватбанк" укладено кредитний договір № ROHPGA20410236 відповідно до умов якого відповідач надав позичальнику кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії на строк до 18 липня 2017 року включно в розмірі 70 000 доларів США, а також 8 000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 1.1.3, 2.2.7 Договору зі сплатою 11,04% річних за користування кредитом

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами та ОСОБА_4, що діяв за згодою матері ОСОБА_3, згідно з розпорядженням міського голови №622-р від 25.04.2007 року "Про надання дозволу на заставу квартири", укладено договір іпотеки від 19 липня 2007 року № ROHPGA20410236, згідно умов якого в іпотеку передано житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що розташована за тією ж адресою.

24 лютого 2012 року сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № ROHPGA20410236 від 19 липня 2007 року, якою було внесено зміни до умов вказаного кредитного договору.

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Матеріалами справи встановлено, що кошти позичальник від позивача отримала та не повідомляла банк про відкликання згоди на укладення кредитного договору.

Крім того, сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі згідно умов договору, позивачка погоджувалася з умовами кредитного договору, не порушувала питання про його розірвання чи визнання недійсним через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу, отже її волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За таких обставин, правильним є висновок суду про те, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору.

Висновки проведеної у справі судово-економічної експертизи від 28.12.2015 року №7690 та інші наявні у справі докази не свідчать про те, що відповідач як кредитор ввів позивачку в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення нею спірного правочину, а відсоткова ставка та вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обов'язково мали б перешкодити позивачці укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями ввів її в оману, тому на переконання колегії суддів, місцевий суд прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору та додаткової угоди до нього недійсними.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно висновку судово-економічної експертизи від 28.12.2015 року №7690 банк свідомо завищував реальну процентну ставку, яка на момент укладення договору становила 11,04% річних, а відповідно до розрахунку експерта становила 18,37% річних, не заслуговують на увагу, оскільки процентна ставка, яка вказана у кредитному договорі, та реальна процентна ставка, визначена експертом, не є тотожними поняттями та відмінність їх розміру не свідчить про введення банком позивачки в оману.

Крім того, даний висновок не підтверджує, що під час укладення оспорюваного кредитного договору з боку відповідача існувало умисне приховування реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

За таких обставин, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення та не спростовує правильності висновків суду, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковалевич С.П.

Шимків С.С.