Справа №577/1949/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Гетьман В. В.
Номер провадження 22-ц/788/41/16 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Конотопської міської ради, Управління Держгеокадастру у Конотопському районі Сумської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Конотопського міськрайонного виробничого відділу Сумської регіональної філії державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», треті особи - Конотопська міська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Конотопського міськрайонного управління юстиції, комунальне підприємство «Конотопське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсними Державних актів на право власності на земельну ділянку, договору дарування земельної ділянки, свідоцтв про право на спадщину за законом та про право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

08 квітня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є його батьками. ІНФОРМАЦІЯ_1 року його батько ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняла його мати ОСОБА_7 Після її смерті відкрилася спадщина, яку прийняв він та його брат ОСОБА_5

Спадщина складалася, в тому числі, з: 2/25 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1, належних батькові на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Конотопської міської ради 03 жовтня 1990 року, зареєстрованого у Конотопському МБТІ за №709; 2/25 частин земельної ділянки площею 0,0279 га, розташованої за вказаною адресою, належної ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 18 січня 2005 року Конотопською міською радою Сумської області на підставі рішення виконкому Конотопської міської ради від 29 листопада 2004 року №449, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель; 2/25 частин земельної ділянки, площею 0,0083 га, яка розташована за вказаною адресою, належної ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 18 січня 2005 року Конотопською міською радою на підставі рішення виконкому Конотопської міської ради від 29 листопада 2004 року №449, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_7, яка оформила свої спадкові права на інше майно;

23 січня 2010 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину зазначеного спадкового майна. У 2012 році він звернувся до реєстраційної служби щодо реєстрації свого права власності на земельну ділянку, але йому було відмовлено, так як правовстановлюючі документи на земельну ділянку оформлені неправильно.

Під час розгляду у 2014 році у Конотопському міськрайонному суді цивільної справи за позовом ОСОБА_4 про реальний розподіл житлового будинку та земельної ділянки з'ясувалася причина видачі неправильних правовстановлюючих документів на земельну ділянку і, відповідно, порушення його законних прав та інтересів.

Житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями АДРЕСА_1 є спадковим будинком його сім'ї і був побудований у 1912 році.

У 1981 році його батько ОСОБА_6 продав дві кімнати у зазначеному будинку сину відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8, що складало 21/100 частину будинку. Розмір земельної ділянки на якій знаходиться житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, складав 0,0933 га.

На момент придбання ОСОБА_8 частини будинку, відповідно до розміру часток кожного із співвласників у праві власності на будинок, розмір земельної ділянки, яка знаходилася у користуванні його батька ОСОБА_6, складав 0,0737 га, а розмір земельної ділянки, яка знаходилася у користуванні ОСОБА_8, складав 0,0196 га, що підтверджується довідкою Конотопської ОДПІ від 03 квітня 2015 року.

Після цього ОСОБА_8 здійснив добудову до своєї частини будинку, в зв'язку з чим був зроблений перерахунок розміру часток кожного із співвласників, і його частка склала 57/100 житлового будинку, а частка батька - 43/100 житлового будинку. В жовтні 1990 року кожному з них було видане свідоцтво про право особистої власності.

20 жовтня 1990 року ОСОБА_8 подарував належні йому 57/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями своїй матері - відповідачеві ОСОБА_4

Рішенням виконавчого комітету Контопської міської ради від 27 серпня 1993 року №247 батькові позивача ОСОБА_6 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

07 травня 1999 року рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради №145 до земельної ділянки, яка знаходилась у користуванні його батька, була приєднана земельна ділянка площею 0,0290 га.

На підставі вказаних рішень у 2005 році були виготовлені Державні акти на право власності на зазначені земельні ділянки. При їх виготовленні було невірно застосоване законодавство України щодо розміру земельної ділянки.

На момент приватизації землі діяв ЗК України в редакції Закону від 18 грудня 1990 року, статтею 29 якою передбачено, що громадяни, яким жилий будинок і господарські будівлі належать на праві спільної власності, володіють земельною ділянкою спільно; володіння нею визначається співвласниками жилого будинку і господарських будівель пропорційно розміру часток в спільній власності на цей будинок і будівлі; наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, які відбулися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою.

Зміна розміру часток у будинку в результаті здійснення ОСОБА_8 прибудови не повинна була вплинути на розмір земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні.

Вказані обставини не були враховані при виготовленні технічної документації на земельну ділянку, і 18 січня 2005 року його, тобто позивача, батькові ОСОБА_6 були видані Державні акти на право власності на земельні ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1: серія НОМЕР_1 - на ділянку розміром 0,0430га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, та серія НОМЕР_2 - на земельну ділянку розміром 0,0128 га для ведення особистого селянського господарства.

18 серпня 2005 року батько подарував йому 7/20 частин вказаного будинку і 7/20 частин земельної ділянки.

У 2013 році відповідач ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до своєї частки у праві власності на жилий будинок без врахування вимог ст. 29 ЗК України 1990 року.

Вважає, що при виготовленні Державних актів на право власності на земельну ділянку його батькові ОСОБА_6 були допущені порушення у застосуванні ЗК України в часі, що призвело у подальшому до видачі неправомірних правовстановлюючих документів і в результаті - до порушення його, позивача, прав та інтересів.

Просив визнати недійсними Державні акти на право власності на земельну ділянку від 18 січня 2005 року серії НОМЕР_1 та НОМЕР_3, видані на ім'я його батька ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за вказаною адресою від 18 серпня 2005 року серії НОМЕР_4, посвідчений нотаріусом Конотопської міської державної нотаріальної контори; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 січня 2010 року, видані Конотопською міською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 і ОСОБА_5, про спадкування частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 визнати недійсними свідоцтва про право власності на земельну ділянку, які видані на ім'я ОСОБА_4, індексний номер 947416 і 9475862.

24 квітня 2015 року представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності (а.с.56, т.1).

Ухвалою суду від 24 квітня 2015 року за заявою представника позивача залучений до участі в справі як співвідповідач Конотопськимй міськрайонний виробничий відділ Сумської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру (а.с.65, т.1).

21 липня 2015 року представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_9 звернулась до суду з заявою про зупинення провадження у цивільній справі до вирішення кримінального провадження, що розглядається в порядку кримінального судочинства, і набрання законної сили судовим рішенням по ньому, посилаючись на те, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 358 КК України, в зв'язку з тим, що в технічній документації є підпис у договорі про її виконання від імені поизвача, який він не ставив і який має ознаки підроблення (а.с. 145 - 147, т.1).

21 липня 2015 року представник позивача звернулась до суду з заявою про уточнення позовних вимог, зазначивши, що крім обставин, які були зазначені в позовній заяві, що свідчать про порушення у застосуванні земельного законодавства України, що призвело у подальшому до видачі неправомірних правовстановлюючих документів, є те, що у договорі про виконання технічної документації є підпис від імені позивача, який він не ставив і який має ознаки підроблення. Зазначені відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с.149 - 150, т.1).

17 вересня 2015 року позивач звернувся до суду з аналогічною заявою, посилаючись на те, що в матеріалах справи є договір про виконання технічної документації, в якому знаходиться підпис від його імені, який він не ставив і який має ознаки підроблення, крім того, в державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, незаконно зменшено розмір площі земельної ділянки, належної ОСОБА_3 За даним фактом за заявою ОСОБА_3 органом досудового слідства внесені відомості в ЄДРДР, та просив зупинити провадження у цивільній справі до вирішення кримінального провадження та набрання в ньому вироком законної сили (а.с.178 - 180, 190 - 191, т.1).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить зупинити провадження в даній справі до вирішення по суті кримінального провадження №0000209 та набранням вироком суду в цьому провадженні законної сили, вважаючи, що від результатів його вирішення залежить вирішення цивільної справи. Після вирішення кримінальної справи по суті просить скасувати рішення суду від 27 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Вказує, зокрема, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що лише під час розгляду у 2014 році Конотопським міськрайонним судом цивільної справи за позовом ОСОБА_4 про реальний розподіл житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з'ясувалася причина видачі неправильних правовстановлюючих документів на земельну ділянку і, відповідно, порушення його законних прав та інтересів, а тому про порушення своїх прав він дізнався із вказаної судової справи у 2014 році.

При ухваленні судом рішення не були враховані ч. 1 та ч. 2 ст. 42 ЗК України (18 грудня 1990 року), оскільки зміна розміру часток у будинку, яка відбулася в результаті здійснення ОСОБА_8 прибудови, не повинна була вплинути на розмір земельної ділянки, яка перебувала у нього в користуванні.

Зазначені обставини не були враховані і при виготовленні технічної документації на земельні ділянки, і 18 січня 2005 року його батькові ОСОБА_6 були видані Державні акти на право власності на земельні ділянки: розміром 0,0430 га - для будівництва обслуговування житлового будинку та господарських будівель та розміром 0,0128 га - для ведення особистого селянського господарства.

Суд першої інстанції не врахував і порушення кримінального провадження Конотопським МВ УМВС України у Сумській області за ч. 1 ст. 358 КК України та його внесенням до ЄДРДР за №0000209 за фактом підроблення документів, які є письмовими доказами у справі відповідачів, та на які суд першої інстанції опирається, і безпідставно не зупинив провадження до вирішення по суті кримінальної справи, яка безпосередньо стосується цивільної справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів, які заперечують проти скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в зв'язку з його необґрунтованістю з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову в зв'язку зі спливом позовної давності, суд першої інстанції послався на те, що на момент зміни часток у спірному будинку 27 вересня 1990 року діяв ЗК України в редакції 1971 року, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 91 якого особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно; порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок; наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою, а тому розмір часток у спірній земельній ділянці належних родинам сторін повинен відповідати розміру часток у спільній власності на будинок станом на 15 травня 1982 року - на момент придбання двох кімнат ОСОБА_8

При цьому суд послався на роз'яснення, які містяться в абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справ», згідно яких, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Пославшись на положення ч. 1 ст.261, ч. 4 ст. 267 ЦК України, згідно яких перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові, суд зазначив, що позивачу про невідповідність розміру належної йому частки земельної ділянки розміру частки у будинку стало відомо у 2005 році, коли батько подарував частину земельної ділянки. Позивач про даний факт повинен був також дізнатися у 2010 році, коли прийняв спадщину після смерті матері, однак на протязі трьох років, як того вимагає ст. 257 ЦК України, з відповідним позовом до суду не звернувся, доказів поважності причин пропуску позовної давності не надав, тому позовні вимоги в частині визнання недійсними Державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 від 18 січня 2005 року, виданих його батькові; договору дарування земельної ділянки від 18 серпня 2005 року, свідоцтв про право на спадщину від 23 січня 2010 року не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку для звернення до суду з позовом.

Щодо позовних вимог в частині визнання недійсними свідоцтв про право власності ОСОБА_4 на частину спірної земельної ділянки, суд вважав, що вони не можуть бути задоволені без визнання недійсними вищевказаних актів, свідоцтв та договору.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони суперечить обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 15 травня 1982 року ОСОБА_8 купив у батька позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 21/100 частину будинку по АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 15 травня 1982 року (а. с. 54-55, т. 1, а. с. 69 - 74, т. 2).

В зв'язку з добудовою до будинку рішенням виконкому Конотопської міськради № 346 від 27 вересня 1990 року за заявою співвласників будинку затверджені нові ідеальні частки у будинку, а саме: належність ОСОБА_6 43/100 частин, ОСОБА_8 - 57/100 частин, які отримали свідоцтва про право власності на будинок в нових частках (а. с. 9, 49, т.1, а. с. 77 - 81, т. 2)

Згідно договору від 20 жовтня 1990 року, ОСОБА_8 подарував належні йому 57/100 частини будинку своїй матері ОСОБА_4 (а. с. 10, 85-86, т.1, а. с. 92, т. 2).

Рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради №297 від 27 серпня 1993 року з додатком до нього батькові позивача ОСОБА_6 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,07 га для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель; зазначено, що площа буде уточнена при видачі державного акту (а.с. 11-12, т. 1).

Згідно довідки Конотопської ОДПІ від 3 квітня 2015 року, за батьком позивача ОСОБА_6 в 1994 році значилась земельна ділянка площею 0,0737 га. Загальна площа земельної ділянки за вказаною адресою складала 0,0933 га. (а.с. 8, т.1).

Рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради №452 від 26 грудня 1997 року на підставі заяви ОСОБА_6 змінено конфігурацію земельної ділянки без зміни площі землекористування (а. с. 13, т.1, а. с. 45, т. 2).

Рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради № 145 від 7 травня 1999 року приєднано до земельних ділянок, які знаходяться в користуванні громадян, землі із державного запасу міста для індивідуального житлового будівництва та обслуговування господарських будівель, в тому числі приєднано до земельної ділянки батька позивача ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 0,0290 га, та зазначено, що загальна площа буде становити 0,0681 га (а.с. 14, т.1; т. 2, а.с. 51).

12 жовтня 2004 року батько позивача ОСОБА_6 замовив виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, до якої надав, зокрема, технічний паспорт на свою частину будинку та витяг з реєстру прав власності на будинок, в яких зазначені нові частки співвласників, відповідно, 43/100 і 57/100 (а. с. 87 - 97, т.1, а.с. 174, т.2).

Рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради № 449 від 29 листопада 2004 року у зв'язку з виготовленням Державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства визнані за власниками уточнені площі земельних ділянок, зокрема, визнано за батьком позивача ОСОБА_6 право на земельну ділянку площею 0,0558 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування жилого будинку - 0, 0430 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,0128 га (а.с. 50).

18 січня 2005 року батько позивача ОСОБА_6 отримав Державний акт серії НОМЕР_1 на право спільної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000 кв. м для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, та Державний акт серії НОМЕР_2 на право спільної власності на земельну ділянку площею 0,0297 кв. м за вказаною адресою для ведення особистого селянського господарства.

В Державних актах зазначено, що частка ділянок ОСОБА_6 складає 43/100 частини від загальної земельної ділянки, а частка міської ради - 57/100.

Вказані Державні акти зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 15 та № 16 (а. с. 15, 16, 50, 87-97, т. 1).

Згідно договорів дарування від 18 серпня 2005 року ОСОБА_6 подарував своєму синові ОСОБА_3 7/20 частин будинку та 7/20 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1, що складає загальну площу 0,0196 га, в тому числі 0,0151 га - для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських будівель, та 0,0045 га - для ведення особистого селянського господарства.

В договорі дарування будинку зазначено, що вказана частина будинку належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 3 жовтня 1990 року виконкомом Конотопської міської ради, зареєстрованого в Конотопському МБТІ 3 жовтня 1990 року за реєстровим № 709, тобто після уточнення ідеальних часток в будинку між співвласниками. 8 жовтня 2009 року позивач ОСОБА_3 зареєстрував право власності на вказану частину домоволодіння.

В п. 1.4 договору дарування земельної ділянки зазначено, що частина земельної ділянки, яка дарується, належить дарителю на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, НОМЕР_3, виданих 18 січня 2005 року Конотопською міською радою, на підставі рішення виконкому Конотопської міської ради від 29 листопада 2004 року за № 449, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 15, № 16.

Отримана в дар частина земельної ділянки площею 0,0196 га зареєстрована за позивачем ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 18 серпня 2005 року, серії НОМЕР_7, реєстр 1-1207, про що в Книзі реєстрації зроблено запис за № 378 (а.с. 17-20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивача ОСОБА_7

З свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 січня 2010 року вбачається, що після її смерті позивач та його брат ОСОБА_5 прийняли по 1/2 частині спадщини, яка складається з: 2/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, 2/25 частин земельної ділянки, площею 0,0279 га, для будівництва, обслуговування житлового будинку га господарських будівель; 2/25 частин земельної ділянки, площею 0,0083 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1.

В свідоцтвах про право на спадщину, зокрема, на земельні ділянки, зазначено, що вказані 2/25 частини кожної земельної ділянки належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 на підставі вищезазначених Державних актів серії НОМЕР_6, НОМЕР_3, виданих 18 січня 2005 року Конотопською міською радою, зареєстрованих в Книзі реєстрації державних актів … за № 15, № 16, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_7, яка оформила свої спадкові права на інше спадкове майно.

Позивач ОСОБА_3 і його брат ОСОБА_5 28 травня 2010 року зареєстрували кожен право власності на 2/50 частини будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_5 зареєстрував право власності на земельну ділянку, отриману в порядку спадкування (а.с. 21-23, 94 - 101, т. 1).

Рішеннями Конотопської міської ради від 30 січня 2013 року та від 27 березня 2013 року, надано дозвіл ОСОБА_10 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо вставлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (а.с. 79-80, т.1).

Рішенням Конотопської міської ради від 28 серпня 2013 року на підставі розробленої технічної документації надано у власність відповідачеві ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0739 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування жилого будинку - 57/100 частин земельної ділянки від загальної площі 0,1000 га, що становить 0,0570 га, та для ведення особистого селянського господарства - 57/100 частин земельної ділянки від загальної площі 0,0297 га, що становить 0,0169 га (а.с.37, т.1).

В технічній документації на ім'я ОСОБА_4 міститься пояснювальна записка, з якої вбачається, що на вказану земельну ділянку в 2004 році вже розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, згідно якої загальна площа складає 0,1297 га, з них - 0,1 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 0,0297 га - для ведення особистого селянського господарства, а також міститься акт від 12 червня 2013 року прийомки - передачі межових знаків на зберігання, підписаний, в тому числі, як суміжним землевласником позивачем ОСОБА_3 (а.с.37, 53, 77, т.1, а. с. 173, 193-214, т.2).

З свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих реєстраційною службою Конотопського міськрайонного управління юстиції 16 вересня 2013 року, та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 вересня 2013 року вбачається. що ОСОБА_4 є власником земельних ділянок по АДРЕСА_1: площею 0,0570 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, та площею 0,0169 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 24 - 27, 77-86, т.1).

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 1 статті 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки..

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способи захисту судом цивільних прав визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на обставини справи та вимоги зазначених норм матеріального і процесуального права, висновки суду про доведеність вимог позивача про порушення його прав та наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв'язку зі спливом позовної давності, є помилковими.

Дійсно, на момент ухвалення рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради про зміну розміру часток у спірному будинку від 27 вересня 1990 року діяв ЗК УРСР в редакції від 8 липня 1970 року, ст. 91 якого передбачала, що особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно; порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок; наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою; угода про порядок користування земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок; якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в порядку, встановленому статтею 167 цього Кодексу.

Аналогічні положення станом на час надання передачі у приватну власність земельної ділянки батькові позивача містила ст. 29 ЗК УРСР, який введений в дію з 15 березня 1991 року, згідно якої громадяни, яким жилий будинок і господарські будівлі належать на праві спільної власності, володіють земельною ділянкою спільно; володіння нею визначається співвласниками жилого будинку і господарських будівель пропорційно розміру часток у спільній власності на цей будинок та будівлі; наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку володіння ділянкою; угода про порядок володіння земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі; якщо згоди на володіння спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

Те ж саме передбачала і ст. 42 ЗК України, в редакції Закону від 13 березня 1992 року: громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно; використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду; наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою; угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі; якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

Згідно ч.1 ст. 317, ч. ч. 2, 3 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. ст. 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як вбачається з матеріалів справи, після уточнення в 1990 році розміру нових ідеальних часток співвласників будинку, батько позивача ОСОБА_6 у відповідних частках зареєстрував в КП «Конотопське МБТІ» право власності на будинок на підставі свідоцтва про право особистої власності на будинок і після отримання Державних актів - на земельні ділянки.

Оспорювані позивачем правовстановлюючі документи батька на земельні ділянки, що були видані з врахуванням нових часток співвласників у будинку, батько як власник цих земельних ділянок за життя не оспорював. За його заявою була виготовлена у відповідних нових частках технічна документація та видані Державні акти, батько позивача погоджувався з такими частками, з їх врахуванням подарував позивачеві їх 7/20 частин, Не спорював він і право іншого співвласника на 57/100 частини земельної ділянки.

Позивач є спадкоємцем після смерті матері, яка в розмірі, визначеному Державними актами, прийняла спадщину у вигляді земельної ділянки після смерті батька і також до дня своєї смерті в 2009 році не оспорювала розмір земельної ділянки.

Таким чином, позивач став власником спірної частини земельної ділянки, яка належала його батькові за життя, на підставі договору дарування та свідоцтв про право на спадщину, тобто став власником того майна, яке подарував йому батько, та належало батькові, а потім - матері на момент їх смерті.

У позивача відсутнє передбачене законом право оскаржувати правовстановлюючі документи, які були видані за життя спадкодавця, в тому числі на ім'я останнього, який не оспорював їх за свого життя.

В справі відсутні докази вважати, що батько за життя вважав порушеним своє право в частині визначення розміру своєї земельної ділянки та її частки у спільній власності.

Позивач не спростував доводів інших осіб, які беруть участь у справі, в тому числі і його брата ОСОБА_5 (а.с.254, т.1), що між його батьком ОСОБА_6 як співвласником земельної ділянки та відповідачем ОСОБА_4 як співкористувачем землі, а також міською радою як власником іншої частини ділянки до приватизації її ОСОБА_4, був відсутній спір з приводу часток у праві власності на земельну ділянку, щодо їх меж, і порядок користування земельною ділянкою за його життя склався з врахуванням нового розміру часток у праві власності на будинок та земельну ділянку, з якими він погодився та виявив бажання отримати правовстановлюючі документи.

З огляду на зазначене є необґрунтованими доводи позивача, з якими безпідставно погодився суд першої інстанції, про те, що батькові за його життя невірно визначили частку у праві власності на земельну ділянку і її розмір, а тому це порушує і його права.

Та обставина, що батько позивача висловив бажання отримати державні акти на право власності на земельні ділянки саме того розміру, який зазначений в державних актах, тобто в розмірі, відповідно до часток в будинку після їх уточнення в 1990 році, і погодився на такий розмір, свідчить і та обставина, що для виготовлення технічної документації із землеустрою по складанню документів на земельну ділянку його батько подав до землевпорядної організації копію витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно - житловий будинок, копію технічного паспорту на вказаний будинок, з зазначенням в них нових часток співвласників у будинку (а.с. 96-97, т.1, а. с. 174-192, т. 2). Після виготовлення технічної документації батько позивача звернувся до Конотопської міської ради з заявою про її затвердження та видачу державних актів, погодився та підписав акт про встановлення в натурі меж земельної ділянки за вказаною адресою та передачі межових знаків на довгострокове зберігання від 21 жовтня 2004 року (а.с.52, т.1).

Встановлені межі земельних ділянок за життя батько не оспорював, саме з нових розмірів земельних ділянок виходив, даруючи позивачеві частку свого будинку та земельної ділянки. Доказів тому, що він не погоджувався чи якимось чином бажав чи намагався оспорити вказані частки в праві власності на земельну ділянку, чи бажав отримати ділянку в інших розмірах, чим зазначена в правовстановлюючих документах, відсутні.

За таких обставин право позивача як набувача за договором дарування та спадкоємця є похідним від права його батька, який не вважав своє право порушеним, і у суду першої інстанції не було правових підстав вважати порушеними права позивача та відмовляти у позові в зв'язку з спливом позовної давності.

Посилання позивача на наявність кримінальної справи, пов'язаної, на його думку, з даною цивільною справою, та необхідність зупинення провадження в цивільній справі, є безпідставними, оскільки підстави для такого зупинення, передбачені п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, відсутні.

Вказана норма процесуального закону передбачає можливість такого зупинення лише у випадку розгляду кримінальної справи в порядку кримінального судочинства, тобто судом.

Суд не врахував роз'яснення, які містяться в абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", згідно яких, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вбачається з зазначених роз'яснень, відмова у задоволенні позову в зв'язку зі спливом позовної давності можлива, коли позов доведений по суті, а у випадку, коли позов не доведено, в його задоволенні слід відмовляти саме з цих підстав, а не в зв'язку зі спливом позовної давності.

Позивачем, всупереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК України, не доведена обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, а тому ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з інших підстав, тобто за їх необгрунтованістю.

Частина 3 ст. 303 ЦПК України передбачає, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з п. п. 3, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайоного суду Сумської області від 27 жовтня 2015 року в даній справі скасувати .

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 за необгрунтованістю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -