Справа № 302/235/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

01 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КЕМІНЯ М.П., ІГНАТЮКА Б.Ю.

при секретарі КУХТІ М.В.

за участю представника позивача Дурдинець Р.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Міжгірського районного суду від 1 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. 06.08.2008 банк уклав із відповідачем кредитний договір № MKMWAK14900359, за яким зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 15740,65 дол. США на строк до 05.08.2013, а той зобов'язався повернути одержані у кредит кошти та сплатити відсотки за користування ними. Позичальник порушив свої зобов'язання, внаслідок чого спричинив виникнення боргу за договором, який на 29.01.2016 становить 3336,83 дол. США і складається із заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 989,74 дол. США, пені в розмірі 2178,73 дол. США, фіксованої частини штрафу в розмірі 9,94 дол. США і процентної складової штрафу в розмірі 158,42 дол. США.

Посилаючись на право вимоги боргу, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором від 06.08.2008 № MKMWAK14900359 у розмірі 3336,83 дол. США, що за що за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/25,15 грн на 29.01.2016 складає 83921,37 грн, та покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Міжгірського районного суду від 01.04.2016 провадження в справі закрито з підстав, передбачених ст. 205 ч. 1 п. 2 ЦПК України.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування ухвали суду та направлення справи для продовження судового розгляду. Сторона зазначає, що суд не мав підстав для закриття провадження в справі, оскільки даний позов про стягнення боргу не є тотожним позову про звернення стягнення на предмет застави, за результатами розгляду якого було ухвалено рішення Міжгірського районного суду від 26.03.2015 про відмову банку в позові, що пред'являвся до цього ж позичальника. У справі, що розглядається, заборгованість визначена на іншу дату, за інший період, із іншими розмірами її елементів, аніж у справі, що розглядалася раніше.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача Дурдинець Р.Ю., яка скаргу підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 302/1545/14-ц, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції виходив з наявності чинного рішення суду, постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Утім, погодитись із таким судовим рішенням не можна.

Як убачається з позовної заяви, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором від 06.08.2008 № MKMWAK14900359, розрахованого станом на 29.01.2016 у розмірі 3336,83 дол. США, у т.ч., заборгованість за комісією за користування кредитом - 989,74 дол. США, пеня - 2178,73 дол. США, фіксована частина штрафу - 9,94 дол. США і процентна складова штрафу - 158,42 дол. США (а.с. 1-2).

У судовому засіданні 01.04.2016 відповідач ОСОБА_3 заявив клопотання про закриття провадження в справі внаслідок наявності чинного рішення суду, яким раніше було відмовлено банку в розові про стягнення боргу за цим же кредитним договором. У справі міститься текст рішення Міжгірського районного суду від 26.03.2015, роздрукований з Єдиного державного реєстру судових рішень (а.с. 31-34), і копія ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 24.09.2015 про залишення цього рішення місцевого суду без змін (а.с. 36-41). Рішенням Міжгірського районного суду від 26.03.2015 відмовлено в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу за кредитним договором.

Ухвалою від 01.04.2016 Міжгірський районний суд закрив провадження в справі на підставі ст. 205 ч. 1 п. 2 ЦПК України (а.с. 44). Тобто, суд виходив із тотожності рішення Міжгірського районного суду від 26.03.2015 до позову, що розглядається.

Тим часом, із матеріалів справи № 302/1545/14-ц випливає наступне. У грудні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до ОСОБА_3 із позовом про звернення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06.08.2008 № MKMWAK14900359 стягнення на предмет застави - автомобіль «Chery», модель Т11 «Tiggo», д/н НОМЕР_1 (а.с. 1-3 справи № 302/1545/14-ц). Борг був розрахований станом на 25.09.2014 у розмірі 2481,01 дол. США і складався з боргу за комісією за користування кредитом у розмірі 875,70 дол. США, пені у розмірі 1468,78 дол. США, фіксованої частини штрафу в розмірі 19,31 дол. США і процентної складової штрафу в розмірі 117,22 дол. США.

Рішенням від 26.03.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 24.09.2015, Міжгірський районний суд у позові про звернення стягнення на предмет застави відмовив (а.с. 86-88, 234-239 справи № 302/1545/14-ц). Доказів оскарження касаційним порядком цих судових рішень у справі № 302/1545/14-ц немає.

Відповідно до ст. 205 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Застосування судом цієї норми цивільного процесуального закону передбачає тотожність спорів (справ) за суб'єктним складом сторін, предметом і підставами позову. Відмінність у справах, рішеннях між будь-якими із зазначених елементів виключає їх тотожність, а відтак - і можливість закриття провадження в справі з цих підстав.

З матеріалів справ видно, що позови, про які йдеться, відрізняються між собою як за їх підставами, так і за предметами. Так, попри збіг у обох заявах щодо елементів боргу, який вимагав сплатити кредитор, та початку періоду нарахування боргу (08.08.2008), у позовній заяві від 02.12.2014 ставилося питання про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу, що виник станом на 25.09.2014 у розмірі 2481,01 дол. США, а в заяві від 30.01.2016 ставилося питання про стягнення боргу, що був визначений станом на 29.01.2016 у розмірі 3336,83 дол. США. Порівняння розрахунків боргу, що містяться у різних справах (а.с. 4-6 справи № 302/1545/14-ц і а.с. 3-6 справи № 302/235/16-ц) вказує на їх відмінність, зокрема:

щодо кількості та змісту параметрів (показників), які враховувалися при визначенні елементів і розмірів заборгованості (відповідно, 14 і 17 показників);

у справі № 302/235/16-ц розраховано окремо заборгованість за комісією, чого не було у попередній справі;

у різних розрахунках мають місце розбіжності щодо зафіксованих ними на одну і ту саму дату сум коштів (оплата, заборгованість), наприклад, на 06.08.2013: у справі № 302/1545/14-ц сума пені нарахована - 0,91 дол. США, загальна заборгованість із пені - 610,82 дол. США, у справі № 302/235/16-ц сума пені за порушення строків розрахунків - 67,00 дол. США, загальний залишок пені - 1694,21 дол. США.

Є відмінності і щодо інших параметрів на відповідні дати, формулювання назв ряду показників не співпадають між собою. У різних позовах ставилося питання про заборгованість, що утворилася в різні періоди часу.

За таких обставин, суд дійшов необґрунтованого та передчасного висновку про наявність підстав для закриття провадження в справі внаслідок набрання законної сили рішенням суду, ухваленим з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Відповідні елементи у справах, про які йдеться, є відмінними. Зазначене відповідає й правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 (справа № 6-342цс15), для відступу від якої апеляційний суд підстав не має (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Відтак, на підставі ст. 311 ч. 1 п.п. 1, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до того ж суду для продовження розгляду. Чинне рішення Міжгірського районного суду від 26.03.2015 підлягає врахуванню при вирішенні спору (зокрема, ст. 14 ч. 1, ст. 61 ч. 3, ст. 223 ч. 2 ЦПК України). При розгляді справи суду слід перевірити доводи сторін по суті спору та з урахуванням їх дій у процесі, встановленого при судовому розгляді, слід у контексті обставин, що підлягають доказуванню при вирішенні спору, ухвалити за результатом розгляду судове рішення відповідно до закону.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 4, ст. 311 ч. 1 п.п. 1, 4, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити, ухвалу Міжгірського районного суду від 1 квітня 2016 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді