У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дем'яносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики та довіреності недійсними, зобов'язання повернути автомобіль, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у січні 2009 року знайома ОСОБА_2 - ОСОБА_5, зловживаючи довірою ОСОБА_3, під приводом продажу останній квартири у м. Одесі незаконно заволоділа її коштами у сумі 40 тис. доларів США. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2011 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні шахрайства та підробці документів, а також стягнуто з неї на користь ОСОБА_3 308 тис. грн у відшкодування шкоди.

Оскільки невдовзі після вироку суду ОСОБА_5, не відшкодувавши шкоду, померла, ОСОБА_3 почала вимагати від ОСОБА_2 повернення 40 тис. доларів США, якими шахрайським способом заволоділа ОСОБА_5

06 липня 2010 року ОСОБА_3 звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_2 крадіжки її золотих прикрас.

07 липня 2010 року за заявою ОСОБА_3 Київським районним відділом Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

На підставі постанови Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2010 року у будинку ОСОБА_2 в ніч з 09 на 10 липня 2010 року проведено обшук.

Після цього ОСОБА_2 доставили до Київського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області, де слідчий ОСОБА_7., погрожуючи обранням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наполягав на поверненні ОСОБА_3 коштів.

Такі погрози з боку слідчого сприймались нею реально, тому вона змушена була погодитись на посвідчення довіреності, якою надати повноваження ОСОБА_3 розпоряджатися її автомобілем «Mazda-3», а також на укладення нотаріально посвідченого договору позики на 20 000 доларів США.

10 липня 2010 року її у супроводі співробітника міліції доставлено до приватного нотаріуса ОСОБА_6, де вона за присутності ОСОБА_3 під впливом насильства та погроз зі сторони співробітників правоохоронних органів змушена була видати нотаріально посвідчену довіреність та укласти нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів у ОСОБА_3, які від неї не отримувала.

Після обрання їй 12 липня 2010 року запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд вона звернулась до Управління СБУ України в Одеській області із заявою про неправомірні дії щодо неї, вчинені співробітниками міліції та ОСОБА_3, за якою була порушена кримінальна справа і вироком Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2010 року слідчого працівника Київського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

Матеріали за фактом примусу ОСОБА_2 до видачі позивачем довіреності на розпорядження автомобілем і підписання договору позики виділено в окреме провадження та направлено 06 жовтня 2010 року до Управління СБУ в Одеській області для прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України, але на час звернення до суду з цим позовом результати їй не відомі.

13 липня 2010 року ОСОБА_2 скасувала довіреність від 10 липня 2010 року, про що одразу ж телефоном повідомила ОСОБА_3 Проте ОСОБА_3 30 липня 2010 року, діючи на підставі скасованої довіреності, від імені ОСОБА_2 зняла автомобіль із реєстраційного обліку.

Вважає, що договір позики та довіреність підлягають визнанню недійсними як такі, що укладені під впливом насильства з метою спонукання її до вчинення правочину, а належний ОСОБА_2 автомобіль «Mazda-3» має бути витребувано у останнього власника - ОСОБА_4 відповідно до ст. 388 ЦК України.

Уточнивши свої позовні вимоги позивач просила визнати недійсним нотаріально посвідчений договір позики від 10 липня 2010 року, укладений між нею та ОСОБА_3, а також довіреність, нотаріально посвідчену 10 липня 2010 року, за якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися її автомобілем «Mazda-3»; зобов'язати ОСОБА_4 повернути їй вказаний автомобіль та стягнути з ОСОБА_8 на її користь 200 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року змінено та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсними договір позики від 10 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, і довіреність, посвідчену 10 липня 2010 року, за якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися належним їй автомобілем «Mazda-3».

Витребувано у ОСОБА_4 належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 05 лютого 2014 року автомобіль «Mazda-3» та повернуто цей автомобіль ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 10 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року залишено без змін.

ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінити в мотивувальній частині рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами нормпроцесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог статті 325 ЦПК України касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

У разі пропущення зазначеного строку з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, суд вважає за можливе поновити його.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимого к про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 258 ЦК України (в редакції закону станом на день укладання спірної угоди), позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року № 4176-VI, ч. 3 ст. 258 ЦК України виключена.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесені змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від грудня 2011 року № 4176-VІ, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину; 3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Предметом судового спору у зазначеній справі є, в тому числі, визнання недійсними довіреності та договору позики від 10 липня 2010 року як укладених внаслідок застосування до позивача насильства. Інші позовні вимоги є похідними від них. Докази того, що позивачка раніше зверталась до суду з вимогами про захист таких своїх цивільних прав або інтересів суду не надано.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що трьохрічний строк на звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, сплинув 15 січня 2015 року, а позивач звернулася до суду з даним позовом тільки 10 лютого 2015 року.

Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року.

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики та довіреності недійсними, зобов'язання повернути автомобіль, відшкодування моральної шкоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Дем'яносов