Справа №487/4106/14-ц 07.06.2016 07.06.2016 07.06.2016
Справа № 487/4106/14-ц Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 22ц/784/1242/16 Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А

Іменем України

07 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.,

за участі позивачки ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про припинення права на частку у спільному майні, встановлення земельного сервітуту,

в с т а н о в и л а :

23 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про припинення права на частку у спільному майні, встановлення земельного сервітуту.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала, що на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2007 року вона є власником 42/100 частин житлового будинку № 5 по вул. Чкалова у м. Миколаєві. Інша частина житлового будинку належить на праві власності відповідачам по справі, а саме: ОСОБА_4 30/100 і 28/100 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Починаючи з 1997 року ОСОБА_4 самочинно побудувала будинок, житловою площею 88,5 кв. м, загальною площею 126 кв. м., який було виділено в окрему адресу: вул. Чкалова, 5-А в м. Миколаєві, без подвіря, окремого вїзду та без комунікацій. Відповідно до експертного висновку № 525-526 судово-будівельної експертизи, складеного 26 липня 2012 року ОСОБА_4, на праві приватної власності належить дві вигрібні ями № 13 та № 16, а вигрібна яма № 2 обслуговує її житловий будинок. Спільне володіння і користування вигрібною ямою № 2 є неможливим, оскільки вона з 1974 року утримує її за власні кошти і тільки в її будинок проведені труби з 1974 року. Згідно вищезазначеного експертного висновку № 525-526 оціночна вартість спірних споруд складає: 30/100 частки колодязя для лічильників № 14 513 грн.; 30/100 частки вбиральні «Х» 274 грн.; 30/100 частки вигрібної ями № 2 510 грн., а всього 1297 грн. 50 коп. Крім того, вона не згодна з тим, що всі співвласники домоволодіння мають відповідні частки у спірній споруді.

Посилаючись на те, що поділ в натурі вигрібної ями № 2 неможливий, частки відповідачів у праві власності на неї є незначними, так само як і частки у праві власності на колодязь для лічильника води та вбиральню «Х», яка будувалася її чоловіком для їхньої сімї, вона володіє більшою частиною спірного домоволодіння ніж відповідачі та на положення ст. 365 ЦК України, позивачка просила припинити право загального користування та розпорядження ОСОБА_4 на 30/100 часток колодязя для лічильника № 14, на 30/100 часток вбиральні літ. «Х», 30/100 часток вигрібної ями № 2 з компенсацією ринкової вартості по технічному паспорту; припинити право загального користування та розпорядження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на 28/100 часток колодязя для лічильника № 14, 28/100 часток вбиральні літ. «Х», 28/100 часток вигрібної ями № 2 з компенсацією ринкової вартості згідно технічного паспорту. Крім того, позивачка просила визнати за нею право особистого користування та розпорядження водяним колодязем для лічильника № 14, вбиральнею літ. «Х», вигрібною ямою № 2.

Окрім того позивачка просила встановити їй постійний та безоплатний сервітут у вигляді частини земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_6, ОСОБА_7: для обслуговування вигрібної ями № 2 (на плані Додатку №1 до експертизи межі цієї земельної ділянки зазначені зеленим кольором - точки 30, 31, 17, 34, 35, 33), для права проходу до туалету літ. «Х» (на плані Додатку №1 до експертизи межі цієї земельної ділянки зазначені зеленим кольором - точки 36, 37, 38, 16).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2016 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та повернути справу до суду першої інстанції на новий розгляд. На думку апелянта, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Крім того, суд першої інстанції неповно зясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки доказам наявним в матеріалах справи.

У запереченні на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_4 вказує на необґрунтованість її доводів і просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, представника відповідачки ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_6, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами, розташоване в м. Миколаєві, вул. Чкалова, 5, належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2007 р. ОСОБА_3 є власником 42/100 часток домоволодіння №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві. ОСОБА_4 є власником 30/100 часток домоволодіння, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 власником 28/100 його часток.

Виділ (поділ) в натурі домоволодіння у встановленому порядку співвласниками не проводився.

До складу домоволодіння входять, крім житлових, нежитлові споруди, зокрема: колодязь для лічильників № 14, вигрібна яма № 2, вбиральня літ. «Х», що розташовані у дворі будинку №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2007 року визначено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння №5 по вул. Чкалова в м. Миколаєві: ОСОБА_3 виділено в користування земельну ділянку площею 246,82 кв.м, ОСОБА_8 виділено в користування земельну ділянку площею 186,01 кв.м, ОСОБА_9 (на тепер власниками відповідної частини житлового будинку та користувачами земельної ділянки є ОСОБА_6 та ОСОБА_7Л.) виділено в користування земельну ділянку площею 164,17 кв.м. В спільному користуванні співвласників залишено земельну ділянку площею 128,8 кв.м.

Як встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року вигрібна яма № 2 знаходиться на земельній ділянці, яку рішення суду від 05 листопада 2007 року було виділено в особисте користування ОСОБА_9 (а.с. 31).

Відмовляючи у позовних вимогах щодо припинення права відповідачів на їх частки у вбиральні літ. «Х» та вигрібній ямі № 2, суд виходив з того, що позивакою не доведено, що позбавлення відповідачів їхнього права на частки у спірних господарських будівлях не призведе до суттєвого порушення їх прав.

Однак, з таким висновком суду повністю погодись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Майном як особливим обєктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки (ст. 179 ЦК України).

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у звязку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі обєкти визнаватися не може.

Враховуючи викладене, спірні будівлі - вбиральня літ. «Х» та вигрібна яма № 2, які розташовані на одній земельній ділянці з житловим будинком по вул. Чкалова, 5 в м. Миколаєві і призначені для забезпечення власників будинку необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі - будинку і не є самостійними нерухомими речами.

За такого ці будівлі не можуть бути самостійними обєктами цивільного обороту, на них не виникає право власності як на самостійні обєкти, а тому до них неможливо застосувати положення ст. 365 ЦК України, оскільки таке можливо лише при визначенні питання щодо припинення права на частку спільному майні, яким є житловий будинок, до складу якого входять і спірні споруди.

Суд, вирішуючи спір, не звернув уваги на вказані обставини справи та вимоги закону і помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 365 ЦК України, але остаточний висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині позбавлення відповідачів права на їх частки у спірних будівлях є правильним, а тому в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України недоцільним є скасування правильного по суті рішення суду.

Щодо вирішення судом позовних вимог про встановлення сервітуту, то колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальні положення про право користування чужим майном (сервітут) містить також глава 32 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно зі ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини 1-3 ст. 403 ЦК України).

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (ч.ч.1, 2 ст.404 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З аналізу наведених положень закону, зокрема ст. ст. 401, 402 ЦК України випливає, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.

Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Позивачка просила в суді встановити їй постійний та безоплатний земельний сервітут для обслуговування вигрібної ями №2 та для права проходу до туалету літ. «Х», які знаходяться у спільній частковій власності сторін по справі, та розташовані на земельній ділянці за адресою: м. Миколаїв, вул. Чкалова, 5 шляхом надання у користування частини земельної ділянки, належної ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Однак, на підтвердження своїх позовних вимог позивач належних та допустимих доказів суду не представила, тим самим не довела ні підстав для встановлення земельного сервітуту, ані неможливості використання без такого сервітуту майна.

Так, позивач посилалася на неможливість проїзду спецтранспорту безпосередньо до вигрібної ями № 2, зазначаючи, що обслуговування останньої здійснюється шляхом застосування шлангу з машини.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №115-004 від 02 березня 2015 року прохід і проїзд спецтранспортом до вигрібної ями №2 по вул. Чкалова, 5 в м. Миколаєві в межах земельної ділянки, що знаходиться у спільному користуванні співвласників, без встановлення земельного сервітуту, технічно можливий, за умови демонтажу виступаючого металевого покриття навісу, літ. «Ф», вирівнювання фронтальної стіни навісу, літ. «Ф», який перебуває в користуванні ОСОБА_4 і викорчувавши виноградний кущ у воріт, літ. 1 (а.с. 153).

Таким чином, для надання можливості проїзду спецтранспортом до вигрібної ями № 2, відповідачці ОСОБА_4 необхідно виконати певні роботи, що буде становити для неї певні обтяження.

Між тим, такі позовні вимоги ОСОБА_3 не заявлялись.

Крім того, з вказаного висновку вбачається, що розміри земельної ділянки, яка є у спільному користуванні сторін, дозволяють спецтранспорту максимально під'їхати до вигрібної ями на відстань до 16,25 м від воріт літ. 1, далі перешкоджають узаконені будівлі співвласників: огорожа, навіс, лит. «Я», сарай, літ. «Т», які знаходяться в користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_7; літня кухня, літ. «С», яка знаходиться в користуванні ОСОБА_4; дерев'яні огорожі (літ. №11, 12), які знаходяться в користуванні позивачки (т. 1 а.с. 149-150).

Таким чином, проїзду спецтранспорту до вигрібної ями № 2 заважають не тільки споруди відповідачів, а і огорожа, встановлена позивачкою.

Судом також встановлено, що позивачка має вільний доступ до спірних споруд, відповідачі її доступ якимось чином не обмежують.

Оскільки судом не встановлено порушення прав позивачки щодо користування спірними спорудами (вбиральнею літ. «Х» та вигрібною ямою № 2), остання має вільний доступ до цих споруд, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачів.

Також суд правильно врахував, що позивачкою не надано обґрунтування встановлення саме безстрокового та безоплатного сервітуту.

Відсутні й докази звернення позивачки до відповідачів з пропозицією про укладення договору про земельний сервітут зі зазначенням умов використання земельної ділянки.

За такого суд вірно прийшов до висновку про відсутність підстав для встановлення сервітуту з наведених позивачкою підстав та на запропонованих нею умовах.

Доводи позивачки в апеляційній скарзі про наявність підстав для позбавлення права відповідачів на їх частки у праві власності на вбиральню літ. «Х» та вигрібну яму № 2 суперечать положенням ст. 365 ЦК України, оскільки вказані обєкти не є самостійними обєктами права власності та цивільного обороту, а тому позбавлення співвласників їхніх часток на ці обєкти не передбачено законом.

Не мають при цьому правового значення посилання в апеляційній скарзі на наявність у інших співвласників-відповідачів у користуванні подібних обєктів (вигрібних ям), оскільки такі обставини можуть бути враховані лише при виділи частки позивача та інших співвласників у будинку в натурі.

Щодо доводів апеляційної скарги про відмову суду у залученні до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_5, то таке не вплинуло на правильність ухваленого судом рішення і не є підставою для його скасування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду не підлягає скасуванню як законне та ухвалене відповідно до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: