УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі: Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжяза апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтував тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.12.2013 розірвано шлюб між ним та відповідачем. За час шлюбу сторонами була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на положення ст.ст. 60, 70 СК України, просив визнати вказану вище квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визначивши за позивачем та відповідачем право власності на Ѕ частину квартири кожному та визначити права власності за кожним на Ѕ частини спірної квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року позов задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Справа № 755/18221/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4739/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Відповідач зазначила, що для придбання квартири нею був отриманий кредит на суму 24 960 доларів США, на підставі кредитного договору з АКІБ «УкрСиббанк». Іншу частину коштів, приблизно 12 000 доларів США, для придбання спірної квартири відповідачу надали її батьки.

Вказувала, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які підтвердили факт передачі ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 12 000 доларів США.

Наголошувала, що позивачем був визнаний факт передачі батьками відповідача грошових коштів в розмірі 10 000 доларів США, що також залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Посилаючись на те, що позивачем не сплачувалися кошти на погашення кредиту, вважала, що право власності на частини квартири не можуть бути рівними між позивачем та відповідачем.

Враховуючи викладене, просила рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 16.12.2013 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.2).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Васьківською В.С., зареєстрованого в реєстрі за № 5771, ОСОБА_2 набула права власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 38-39).

Вказана вище квартира придбана під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що спірний об'єкт нерухомого майна є об'єктом спільного сумісного майна подружжя, а відтак при вирішенні питання щодо поділу вказаного майна, суд виходив з рівності часток кожного подружжя.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ч. 4 ст. 65 СК України до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частини 2 та 3 вказаної статті передбачають можливість відступити від засад рівності часток за певних умов.

У даному випадку, при визначенні часток подружжя, колегія суддів не знаходить правових підстав для відступлення від рівності часток подружжя.

Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 70 СК України, оскільки відповідно до роз'яснень, викладених у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Матеріали справи не містять допустимих доказів на підтвердження того факту, що позивач ухиляється від сплати аліментів на користь спільної дитини, як це було зазначено відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не сплачувалися кошти на погашення кредиту, а тому частки у праві власності не можуть бути рівними між позивачем та відповідачем, не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором використано в інтересах сім'ї.

Відтак, у разі придбання подружжям або одним з подружжя квартири у шлюбі за кредитні кошти, які відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, є їх спільною сумісною власністю, така квартира вважається їх спільною сумісною власністю з моменту державної реєстрації вчиненого правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України в від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Враховуючи викладене, наявність боргових зобов'язань за договором може бути підставою для подальшого поділу даних зобов'язань, однак не є підставою для відмови у задоволенні вимог про поділ майна подружжя та визнання за кожним з них відповідної частки у праві власності.

Також колегія суддів вважає безпідставними посилання ОСОБА_2 на те, що приблизно 12 000 доларів США, для придбання спірної квартири відповідачу надали її батьки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

З аналізу вказаної статті вбачається, що законодавцем визначено час відповідного внеску, а саме стосується коштів, належних одному з подружжя на момент набуття права власності, а не коштів набутих в майбутньому.

Отже, належність майна до особистої приватної власності визначається фактом придбання майна за кошти, що належали одному з подружжя саме на час укладення правочину.

Застосовуючи цю норму права та визнаючи майно особистою приватною власністю подружжя, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є особисті кошти одного з подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв, положення ч. 7 ст. 57 СК України вважається правильно застосованою.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірну квартиру придбано за кошти, частка з яких належала відповідачу на праві приватної власності, зокрема відсутні докази укладення договору дарування грошових коштів, передбаченого ст. 719 ЦК України.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення, судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: