У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання спадкового договору недійсним, визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільному майні, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 1985 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 У 1989 році шлюб розірвали, однак продовжували проживати як подружжя до 2002 року у с. Станькова Калуського району Івано-Франківської області та вести спільне господарство. За час спільного проживання та за спільні кошти збудували житловий будинок, облаштували його та почали проживати в ньому разом з сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 2002 році шлюбні відносини фактично припинилися через те, що її чоловік ОСОБА_7 почав зустрічатися з відповідачкою ОСОБА_5, і відповідно позивачка змушена була залишити помешкання та переїхати проживати у м. КалушІвано-Франківської області. Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року відкрилася спадщина на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 Калуського району Івано-Франківської області. Однак після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва на 1/2 частину спадкового майна, Калуська районна державна нотаріальна контора відмовила через те, що дана частина майна набута в період розірваного шлюбу, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, у разі спору може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за рішенням суду. В цей час позивачка і дізналася про наявність спадкового договору від 28 липня 2010 року, який, на її думку, не міг бути укладеним спадкодавцем, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. Просила визнати недійсним спадковий договір, укладений між ОСОБА_7 та відповідачкою ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Гошовською С.В. 28 липня 2010 року та зареєстрований в реєстрі за № 1787; визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 Калуського району Івано-Франківської області об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_7; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину у спільному майні даного будинковолодіння.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано спадковий договір від 28 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Гошовською С.В., зареєстрований в реєстрі за № 1787, недійсним. Знято заборону відчуження зазначеного в договорі житлового будинку АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Гошовською С.В., зареєстровану в реєстрі за № 1788. Визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 Калуського району Івано-Франківської області об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку у спільному майні - житловому будиноку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 Калуського району Івано-Франківської області. У решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 червня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Судом установлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 на час припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 таким особам не належав, не був придбаний чи побудований у період шлюбу, а належав ОСОБА_10 Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірний житловий будинок не може бути визнаний об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_7 та відповідно за позивачем не може бути визнано право власності на Ѕ частину вищевказаного будинку. Крім того, правильним є висновок про те, що спадковий договір відповідає усім вимогам щодо дійсності та реальності правочину, вчинений відповідно до положень ст. ст. 203, 215, 1302, 1307 ЦК України, складений у встановленій законом формі, особою яка мала відповідний обсяг дієздатності та посвідчений нотаріально. Позивач ОСОБА_4 не є співвласником спірного будинку, відсутні докази, які б стверджували те, що вона з колишнім чоловіком ОСОБА_7 побудувала будинок.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта