У Х В А Л А

8 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2015 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судових рішень порушується питання про скасування рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2015 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме пункту першого частини першої статті 40, статей 42, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);

неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, а саме статей 177, 179, 185, 212-215 ЦПК України.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2011 року, 26 грудня 2012 року, 12 червня 2013 року, 13 листопада 2013 року, 29 січня 2014 року, 4 листопада 2015 року, 2 березня 2016 року, 16 березня 2016 року, 24 лютого 2016 року, а також на ухвали Верховного Суду України від 13 січня 2010 року, 27 січня 2010 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що позивача було звільнено з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату, при цьому було дотримано встановлений законом порядок звільнення. Судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача надано оцінку його рівня кваліфікації та проведено аналіз продуктивності праці позивача, яка була нижчою, ніж у інших працівників банку, а факт наявності у позивача двох вищих освіт не може вказувати на наявність обставин щодо переважного права залишення на роботі.

Ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2011 року, 13 листопада 2013 року, 29 січня 2014 року, 16 березня 2016 року, ухвала Верховного Суду України від 13 січня 2010 року, що надані заявником для порівняння, якими судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані, а справи передані на новий розгляд до судів першої та апеляційної інстанцій, не містять правових позицій щодо спірних правовідносин, а вказують на допущені судами порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справ.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2012 року, що надана заявником для порівняння, залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким позов задоволено, поновлено ОСОБА_3 на посаді продавця першої категорії кооперативного торгового об'єднання та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8 061 грн 38 коп. У вказаній справі суд касаційної інстанції виходив з того, що згідно із статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач має перевагу перед продавцем ОСОБА_4, оскільки у нього більш тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року, що надана заявником для порівняння, скасовано рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції, яким частково позов задоволено та поновлено позивачку на посаді начальника адміністративної групи, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17 711 грн 35 коп., стягнуто моральну шкоду, завдану незаконним звільненням з роботи у розмірі 1000 грн, залишено без змін. У вказаній справі суд касаційної інстанції дійшов висновку, що процедура скорочення посади начальника адміністративної групи при звільненні позивачки не проводилася, докази про те, що при вивільненні позивачки їй була запропонована посада начальника адміністративної групи, не надані, а надані докази того, що їй така посада не пропонувалася, а тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачка була звільнена з роботи із порушенням трудового законодавства - без урахування переважного права на залишення на роботі та їй не було запропоновано вакантної посади начальника адміністративної групи.

Ухвалою Верховного Суду України від 27 січня 2010 року, що надана заявником для порівняння, скасовано рішення суду апеляційної інстанції та залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено частково, позивача поновлено на роботі електромонтером шостого розряду товстолистового цеху ВАТ "МК "Азовсталь", стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11 810 грн 24 коп., стягнуто з відповідача на користь позивача 1000 грн на відшкодування моральної шкоди. У вказаній справі суд касаційної інстанції виходив з того, що відповідно до вимог пункту першого частини першої статті 40, статті 42 КЗпП України позивач працював на підприємстві 35 років, є автором винаходів і раціоналізаторських пропозицій, не мав за час роботи на підприємстві порушень трудової дисципліни, має статус дитини війни, а тому суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки поняття "кваліфікація" включає не лише освітній рівень працівника, а й стаж роботи, здатність виконувати особливі доручення керівництва, володіння певними програмами тощо.

Порівняння змісту вказаних для прикладу судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

За положеннями пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Ухвалами колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року, 24 лютого 2016 року, 2 березня 2016 року, що надані заявником для порівняння, у справах за позовами про стягнення частки у спільній сумісній власності, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поділ майна подружжя скасовані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справи передані на новий розгляд до судів першої інстанції.

Проте вказані ухвали суду касаційної інстанції не містять правових позицій щодо спірних правовідносин, а вказують на допущені судами порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справ, тому вказані ухвали не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права.

З огляду на викладене підстава для перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, встановлена пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2015 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
В.І. Гуменюк Л.І. Охрімчук