Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого - судді Максимчук З.М.,

суддів - Собіни І.М., Хилевича С.В.,

секретаря судового засідання - Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в місті Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гладчук Зінаїди Яківни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного управління водних ресурсів про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Гладчук З.Я., посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, за неповного з»ясування обставин справи та не дослідженні і не наданні належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що 6 листопада 2015 року позивачем подана позовна заява про скасування дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди, який був підставою для видачі 9 листопада 2015 року начальником Рівненського обласного управління водних ресурсів наказу «Про звільнення ОСОБА_1». До початку судового засідання в рамках розгляду вищезазначеного позову позивачем була подана заява про уточнення позовних вимог, в якій позивачка просила поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Проте, суддею в уточненні позовних вимог було відмовлено, мотивуючи необхідністю першочергового розгляду справи щодо скасування дисциплінарних стягнень.

Стверджує, що так як справа про скасування дисциплінарних стягнень перебувала в судах першої та апеляційної інстанції, позивач не мала можливості подавати позовну заяву про поновлення її на попередньому місці роботи.

Покликаючись на ч.2 ст.233 КЗпП України доводить, що не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. ________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/2553/16-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Куцоконь Ю.П.

Провадження № 22-ц/787/962/2016 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Крім того, так як КЗпП України не врегульовує питань, пов»язаних з відшкодуванням моральної шкоди та не встановлює спеціальну позовну давність щодо позовних вимог по її відшкодуванню, додатково доводить, що в даному випадку застосуванню підлягають положення ЦК України, як основного цивільного законодавства, зокрема ст.257 ЦК України, якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Просить поновити строки позовної давності. Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу Рівненське обласне управління водних ресурсів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

На підставі ст.ст.11,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч.4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки наказ від 27 липня 2015 року № 85-Ос «Про оголошення догани ОСОБА_1» судом визнано незаконним та скасовано, він не може враховуватись при звільненні позивача за пунктом 3 ст.40 КЗпП України. Проте, в порушення вимог ст.233 КЗпП України з позовом про поновлення на роботі позивачка звернулась більше ніж через три місяці, що свідчить про пропуск нею строку звернення до суду. Вимоги про поважність причин пропущення строку позовної давності заявлені не були. Крім того, позивач не довела в судовому засіданні факт заподіяння їй моральної шкоди.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи 09 листопада 2015 року ОСОБА_1 на підставі наказу начальника Рівненського обласного управління водних ресурсів № 126-Ос від 09 листопада 2015 року звільнена з роботи з посади провідного інженера з експлуатації меліоративних систем відділу експлуатації водогосподарських систем за систематичне невиконання без поважних причин обов»язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку за п.3 ст.40 КЗпП України.

Підставою для звільнення позивача з роботи був проступок на роботі, вчинений після застосування до неї дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов»язків, покладених на неї трудовим договором. Наказ від 27.07.2015 року № 85-Ос «Про оголошення догани ОСОБА_1»

Рішенням Рівненського міського суду від 04 грудня 2015 року Наказ начальника Рівненського обласного управління водних ресурсів № 85-Ос від 27 липня 2015 року «Про оголошення догани ОСОБА_1» визнано незаконним та скасовано. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 04.02.2016 року рішення Рівненського міського суду від 04.12.2015 року залишено без змін.

Відповідно до ч.1,2 ст 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Частина перша ст.233 КЗпП підтверджує визнання тримісячного строку, як загального строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників.

Виняток встановлюється в ст. 233 КЗпП для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Спір про зміну дати і формулювання звільнення, про оплату часу вимушеного прогулу - це не спір про звільнення. Тому при зверненні до суду з такими заявами діє тримісячний строк. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено (як виняток) місячний строк.

Установивши, що позивачка в день звільнення, тобто 09 листопада 2015 року ознайомилась під підпис з наказом про звільнення, і в той же день отримала трудову книжку, проте з позовом про поновлення на роботі звернулась лише 02.03.2016 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про пропуск позивачкою строку звернення до суду.

Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до вимог ч.2 ст.245 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Враховуючи те, що позивачка звернулась з позовом про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, а не з позовом про порушення законодавства про оплату праці, судова колегія прийшла до висновку про неприйняття до уваги доводів апеляційної скарги в частині не пропуску позивачкою строку звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 234 КЗпП України передбачено поновлення судом строків, пропущених з поважних причин, відповідно до якої вбачається, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Апеляційним судом встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ні позивачем, ні представником позивача не було заявлено вимоги про поновлення судом строків, пропущених з поважних причин та не було наведено жодних обстави, які могли б свідчити про поважність причин пропуску встановленого строку звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі.

Частиною першою ст.303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлениху суді першої інстанції.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів не може прийняти до уваги і доводи апеляційної скарги про поновлення строків позовної давності.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 2371 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлені.

Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи , є трудовим спором.

В рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, справа № 1-5/2012 р. Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність позову, проте, враховуючи, що позивачкою при подачі позову до суду першої інстанції пропущено встановлені ч.1 ст.233 КЗпП України строки звернення до суду та враховуючи, що позивачка з заявою про поновлення пропущених строків з поважних причин не зверталась та не навела жодних обставин, які свідчили б про поважність причин пропуску строків , дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Проте, обгрунтовуючи відмову в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції допустився помилки, зазначаючи, що в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за недоведеністю.

Оскільки позовна вимога про стягнення моральної шкоди є похідною та залежить від задоволення основних вимог позивачки про поновлення на роботі, судове рішення, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України підлягає до зміни в частині правового обґрунтування відмови у стягненні моральної шкоди, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на відмову в задоволенні позову за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Гладчук Зінаїди Яківни - задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 березня 2016 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на відмову в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди за недоведеністю.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

С.В. Хилевич