Ухвала

іменем україни

26 квітня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Фаловська І.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», Інспекція з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області, про визнання кредитного договору частково недійсним,

в с т а н о в и в:

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Заявляючи позовні вимоги, позивач послався на Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши, що укладений між сторонами договір порушує його права, оскільки містить несправедливі умови - п. 4.1.1, у зв'язку з чим вказаний пункт слід визнати недійсним, також посилався на порушення принципу рівності сторін договору.

Згідно п. 4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, ст. 18 Закону містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналізуючи положення ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми закону, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що п. 4.1.1 кредитного договору за своїм змістом не суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та іншим актам законодавства і повністю узгоджуються з положеннями ст. 549 ЦК України. Сторони при укладенні договору узгодили між собою умови договору, в тому числі передбачили і відповідальність за порушення або неналежне виконання умов договору.

Таким чином, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими та справедливими

Таким чином, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень не вбачається порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», Інспекція з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області, про визнання кредитного договору частково недійсним, за касаційною скаргою на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 березня 2016 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ І.М.Фаловська