Справа № 373/2456/15-ц Головуючий у І інстанції Овдієнко К. М.
Провадження № 22-ц/780/1901/16 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 58 24.03.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Кулішенка Ю.М.

при секретарі: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Племзавод «Колос» на заочне рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Племзавод Колос» про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 15.02.2013 у справі № 1019/3333/12 за його позовом до ВАТ «Племзавод «Колос» про стягнення боргу за договором позики затверджено укладену між сторонами мирову угоду, за якою позивач погодився, а відповідач визнав суму боргу у розмірі 362580 грн. Відповідач зобов'язувався погасити заборгованість частинами до 05 серпня 2013 року. У зв'язку з невиконанням зобов'язання за цією мировою угодою позивач звернувся до Відділу ДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ для її примусового виконання. 20.11.2013 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. На день подання заяви до суду борг позивачеві не сплачено. У зв'язку з цим просив стягнути з відповідача на його користь, у зв'язку з невиконанням судового рішення за період з 6 серпня 2013 року по 10 листопада 2014 року грошові кошти у розмірі 84265 грн. 80 коп., з яких 70497,69 грн. становлять інфляційні втрати, 13768,11 грн. - три відсотки річних від простроченої суми.

Заочним рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ВАТ «Племзавод Колос» на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання у розмірі 70497 грн. 69 коп., три відсотки річних за користування чужими коштами у розмірі 13768 грн.11 коп. та судові витрати в розмірі 842 грн. 67 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Племзавод Колос» просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_2, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не звернув увагу на те, що стягнувши штрафні санкції у період з 2013 року по кінець 2014 року діяв мораторій на задоволення таких вимог, оскільки підприємство перебувало у стані банкрутства.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що після набрання законної сили судовим рішенням у відповідача перед позивачем виникло грошове зобов'язання сплатити борг у розмірі 362580 грн., яке ним не було виконане як в добровільному порядку, так і примусово, а оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, він має сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення та три проценти річних за користування утримуваними ним коштами.

Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.02.2013 року, яка набрала законної сили 21.02.2013 року, визнано мирову угоду про врегулювання спору у справі № 1019/3333/12, укладену 15.02.2013 між ОСОБА_2 (позивачем) та Відкритим акціонерним товариством «Племзавод «Колос» (відповідачем), за якою позивач погодився, а відповідач визнав суму боргу за договором позики від 30.03.2010 року у розмірі 362580,00 грн., з яких сума позики - 237000,00 грн., проценти за користування позикою - 125580,00 грн. Позивач погодився, а відповідач зобов'язався погасити заборгованість у poзмipi 362580,00 грн. та судовий збip y строки та в порядку, встановленими угодою, а саме:

- 27580,00 грн. заборгованості до 20 лютого 2013 року

- 38000,00 грн. заборгованості до 1 березня 2013 року

- 100000,00 грн. заборгованості до 20 липня 2013 року

- 200000,00 грн. заборгованості до 1 серпня 2013 року

- 3219,00 грн. судового збору до 5 серпня 2013 року.

Сторони узгодили між собою, що мирова угода є виконавчим документом в порядку ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» та, що у випадку неналежного виконання або невиконання зобов'язань за даною мировою угодою Стягувач має право звернутись про примусове виконання цього виконавчого документа керуючись ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 5-6).

Встановлено, що 19.11.2013 року ОСОБА_2 звернувся до Відділу ДВС Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції із заявою про примусове виконання ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду, на підставі якої державний виконавець Дудка С.П. 20.11.2013 виніс постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с 10).

Судом встановлено, що відповідач не виконав умови мирової угоди та не сплатив борг.

Відповідно до зробленого позивачем розрахунку сума інфляційних втрат позивача, пов'язаних з невчасним виконанням грошового зобов'язання, нарахована за період з 06.08.2013 року по 10.11.2014 року становить 70497,69 грн.. Розмір 3% річних, обчислений із суми боргу 362580,00 грн. за 462 дні становить 13768,11 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних відпростроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов»язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ч. 5 ст. 11 ЦК України підставою виникнення грошового зобов'язання може бути рішення суду.

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням, і на нього поширюються вимоги ст. 625 ЦК України.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 01.10.2014 у справі №6-113цс14, будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зокрема, суд зазначив: «За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов»язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належаними до сплати кредиторові».

Згідно з положеннями ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу (про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах), є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Тобто суд першої інстанції задовольняючи позов та стягуючи з відповідача інфляційні втрати та 3% річних дійшов вірно висновку, що у відповідача на підставі ухвали суду від 15.02.2013 року виникло грошове зобов'язання, яке на час розгляду справи не виконано, у зв'язку з цим у позивача виникло право на підставі вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України на стягнення з боржника - відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч.3 ст. 19 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію;не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Однак суд не зверну уваги на доводи позивача про безпідставність стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за період з 01.12.2014 року по 10.11.2014 року, оскільки 31.12.2013 року ухвалою Господарського суду Київської області було порушено справу №911/4438/13 про банкрутство відповідача, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів (а.с. 45-50), процедура банкрутства та дія мараторія припинена 12.08.2015року у відповідності до ухвали Господарського суду Київської області від12.08.2015року.

Суд першої інстанції не звернув уваги на дані вимоги закону, та прийшов до помилкового висновку щодо періоду стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних..

Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем за період з 06.08.2013 р. по 31.12.2013р. три відсотки річних складають 4410,56грн. та інфляційні втрати 1450,32 грн..

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення трьох відсотків річних в розмірі 13768, 11 грн., інфляційних втрат в розмірі 70497,69 грн. за період з 06.08.2013 р. по 10.11.2014р. та судового збору в розмірі 842,67 грн., які необхідно зменшити, а саме стягнувши заборгованість за період з 06.08.2013 р. по 10.11.2014р. в розмірі трьох відсотків річних 4410,56грн. та інфляційних втрат 1450,32 грн..

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, заочне рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає зміні в частині стягнення суми інфляційних втрат, трьох відсотків річних та судових витратвідповідно до ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з Відкритого акціонерного товариства «Племзавод Колос» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 487,20 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Племзавод «Колос» задовольнити частково.

Заочне рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року змінити в частині стягнення суми інфляційних втрат, трьох відсотків річних та судових витрат, резолютивну частину викласти в наступній редакції.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Племзавод Колос» на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання у розмірі 1450,32 грн. та три відсотки річних за користування чужими коштами у розмірі 4410,56грн..

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Племзавод Колос» на користь ОСОБА_2 487,20 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: