АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

14 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», в інтересах якого діє Дзундза ОльгаВолодимирівна,

на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва 30 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк», Банк), посилаючись на порушення позичальником умов кредитного договору, звернувся до суду з позовом в якому просив в рахунок погашення заборгованості у розмірі 14 369,26 грн. звернути стягнення на предмет застави, автомобіль ВАЗ (Лада) 217130, 2010 року випуску, шляхом продажу вказаного автомобіля будь-якій третій особі від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуженням транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі не обхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних та не державних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які пов'язані з продажем автомобіля тощо).

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва 30 березня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Вказував, що позивач, відповідно до ст. 16 ЦПК України звернувся до суду за захистом свого права, визначивши спосіб такого захисту, що не суперечить вимогам ч. 2 вказаної статті.

Посилався на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та зазначав, що оскільки відсутнє будь-яке інше обтяження заставного рухомого майна відповідача крім ПАТ «Ідея Банк», а відтак у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Просив заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва 30 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Особи, які беруть участь у справі, відповідно до ст. 74 ЦПК України, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 06 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «Плюс Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 910.74077 про надання кредитних коштів в сумі 87 338 грн. 00 коп. з цільовим призначенням - для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту в строк до 06 грудня 2015 року.

Належне виконання зобов'язань за вказаним договором забезпечувалось договором застави транспортного засобу № 910.74077 від 16 лютого 2011 року автомобіля «ВАЗ», 2010 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_1, належного ОСОБА_2 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та на який позивач просить звернути стягнення з підстав невиконання умов кредитно-заставного договору.

Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, у встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

При розгляді питання щодо звернення стягнення на предмет застави, суд має враховувати, як визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України способи захисту судом цивільних прав та інтересів, так і норми параграфа 6 глави 49 ЦК України (про заставу), Законів України про заставу та про іпотеку, якими встановлено особливості звернення стягнення на предмет іпотеки/застави та задоволення за його вартості вимог іпотеко/заставодержателя.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет застави є передчасними, відповідно, необґрунтованими й недоведеними; обставини, що підтверджують позовні вимоги в частині виконання заставодержателем вимог Закону судом не встановлені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, то за приписами ст. 179 ЦПК України спочатку підлягає доведенню Банком факт неналежного виконання позичальником умов договору, розмір заборгованості, а потім з'ясування обставин щодо підстав для звернення стягнення на предмет застави.

З матеріалів справи вбачається, що Банк виконав свої зобов'язання, надавши ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 87 338,88 грн.

Згідно параграфу 4 Кредитного договору позичальник зобов'язався протягом дії договору сплачувати кредит та проценти у вигляді ануїтетних платежів в терміна та сумах визначених у графіку.

Відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору загальна сума щомісячного платежу становила 2 260,82 грн.

Відповідно до п. 1 параграфу 2 Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти річні в розмірі, що визначається як змінна частина ставки збільшена на 6% (Маржу Банку). Станом на день укладення Договору змінна частина ставки становила 12,90%. що разом з Маржою Банку складало 18,90%.

Згідно п. 3 Кредитного договору Банк повідомляє позичальника про актуальних розмір процентної ставки, а також при впровадженні розміру процентної ставки надає позичальнику новий графік рекомендованим листом без внесення змін і доповнень до договору.

З матеріалів справи вбачається, що з 01.06.2012 року Банком збільшено розмір щомісячного платежу. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження погодження сторонами змін до графіку погашення заборгованості, який є невід'ємною частиною договору.

Також з матеріалів справи вбачається, що з 07.06.2014 року Банк в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за кредитним договором до 25,18 % річних.

В той же день, а саме 07.06.2014 Банком викладено в новій редакції додаток № 1 (графік сплати ануїтет них платежів) до Кредитного договору № 910.74077 від 06 грудня 2010 року, з урахуванням збільшеної процентної ставки.

Відповідно до п. 28 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Звертаючись до суду з позовом Банк доводив, що позичальником не виконуються умови договору щодо погашення заборгованості з розрахунку щомісячного платежу в розмірі 2 452,15 грн. виходячи з процентної ставки в розмірі 25,18 % (а.с. 30-31).

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач був обізнаний про збільшення процентної ставки за договором та підписав додаткову угоду до договору. Наданий до матеріалів справи графік погашення заборгованості в редакції від 07.06.2014 року також не містить підпису ОСОБА_2

З наявної в матеріалах справи виписки по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_2 здійснював щомісячні платежі, при цьому з липня 2014 року по жовтень 2014 року відповідачем здійснювалося погашення заборгованості в значно більшому розмірі, ніж сторонами було передбачено у графіку погашення кредитної заборгованості, у наслідок чого виникала переплата. Всього відповідачем сплачено за кредитом 129 824, 72 грн. (а.с. 37-40).

Оскільки, звертаючись до суду з позовом, Банк обґрунтовував позовні вимоги тим, що у позичальника перед Банком існує прострочена заборгованість по тілу кредиту у розмірі 6 538,71 грн. та по процентам у розмірі 2 364,42 грн., при цьому розрахунок здійснено позивачем виходячи з того, що з 06.01.2012 року Банком здійснювалося зарахування сплачених позичальником коштів виходячи із збільшеного розміру щомісячного платежу, який не був погоджений позичальником, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Банком не доведено позовних вимог в частині розміру існуючої заборгованості.

Оскільки Банком не доведено позовних вимог в частині права дострокової вимоги погашення заборгованості, передчасними є вимоги про звернення стягнення на предмет застави.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Розглядаючи спір в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», в інтересах якого діє Дзундза ОльгаВолодимирівна, - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва 30 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/23377/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8392/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.