КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 488/2989/16-ц
Провадження № 6/488/202/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2016 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Бучневій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання державного виконавця Корабельного відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про обмеження виїзду за кордон особи, яка має невиконанні зобов'язання, покладені на неї судовим рішенням, -

Встановив:

У Корабельному відділі державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на виконанні знаходиться виконавче провадження ВП № 49817859, відносно боржника ОСОБА_2 з примусового виконання:

- виконавчого листа № 2/0417/9373/2012 виданого 16.01.2013 року Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ ПриватБанк заборгованості в розмірі 198741,73 грн.

16.01.2016 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження і постанова направлена сторонам виконавчого провадження для відома.

Згідно відповіді з бази АІС за боржником зареєстрований транспортний засіб автомобіль ВАЗ 21102 1499, 2001, жовтий, № двиг. 7, д.н. НОМЕР_1, № куз. ХТА 4450.

27.04.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, оголошення заборони на його відчуження та про розшук майна боржника.

Згідно інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна прав власності на нерухоме майно у відношені боржника ОСОБА_2 відомості відсутні.

Згідно акту державного виконавця від 14.06.2016 року ним у присутності представника стягувача був здійснений вихід за місцем проживання боржника ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, за місцем проживання боржник був відсутній.

Станом на 17.07.2016 р. ОСОБА_2 рішення суду не виконано, тому державний виконавець звернувся до суду з вказаним поданням.

Суд, вивчивши приєднані до подання матеріали, прийшов до висновку, що вказане подання є безпідставним та задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

В силу ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (далі - Пакт), кожна людина є вільної у виборі місця перебування і вправі покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857-XII).

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках: якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2); якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

З набранням чинності з 9 березня 2011 р. Закону від 04 листопада 2010 року № 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

Вирішення судами питання про обмеження у праві виїзду за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України, лише за поданням державного виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону № 606-XIV і у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII).

За змістом ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується судом за місцезнаходженням органу ДВС в порядку, передбаченому цим Кодексом щодо боржників у виконавчому провадженні, за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст. 17 Закону № 606-XIV, примусове виконання яких здійснюється ДВС.

При цьому, саме державному виконавцю належить обов'язок довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Оскільки чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення», а практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня, то під «ухиленням» від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XI Iта у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Саме ці діяння, а також наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, і підлягають доведенню у суді.

І тільки за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання» можливе задоволення такого подання.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, а тому саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Оскільки законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність самого факту невиконання зобов'язань, а тільки за ухилення від їх виконання, то з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясовувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

При цьому слід зазначити, що ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо.

Встановлення названих обставин, дає суду підстави для відмови у поданні державного виконавця.

В той же час, встановлення того, що боржник свідомо ухиляється від виконання - маючи змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин, дає суду підстави для задоволення подання.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом.

Наявність статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку не зумовлюють «необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів». Не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків і саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, встановленого державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження.

У зв'язку із цим не можна говорити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні у разі, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

На підставі наведеного вище, можна зробити висновок, що поняття «ухилення» від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Всупереч вище викладених вимог законодавства, суду не надано доказів того, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішеннями державних органів, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цих рішень, доведення якого є обов'язковою умовою для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження права виїзду за межі України.

Також не надано доказів на підтвердження здійснення виконавцем усіх заходів для своєчасного і повного примусового виконання судових рішень у спосіб та в порядку, встановленому законом.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», суд,-

Ухвалив:

В задоволенні подання Корабельного відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про обмеження виїзду за кордон ОСОБА_3, який має невиконанні зобов'язання, покладені на нього судовим рішенням - відмовити.

Копію ухвали направити в Корабельний відділ державної виконавчої службі міста ОСОБА_1 Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області для відома.

Ухвала може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Корабельний районний суд м. Миколаєва шляхом подання в 5-денний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвали, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Селіщева