РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Слободенюк В.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за надані послуги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про стягнення боргу за надані послуги в сумі 7 711 грн. 70 коп.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 22 грудня 2008 року між ним та відповідачем укладено договір про надання правової допомоги у цивільній справі за позовом відповідача до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, яка на той час перебувала в провадженні Рівненського міського суду.

Майном, яке підлягало поділу у цій справі була однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 12 діючого на той час Закону України «Про адвокатуру» оплата праці позивача була обумовлена письмовою угодою № 50 від 22.12.2008 року.

У вказаній угоді зазначається, що у випадку прийняття судом рішення на користь Клієнта, останній зобов'язується на протязі 12 місяців від дня рішення суду заплатити Адвокату 10 відсотків від всіх сум, які повинні бути виплачені Клієнту на підставі рішення суду. У випадку присудження судом Клієнту майна, то береться до уваги вартість такого майна. Під час підписання вказаної угоди відповідач внесла аванс в сумі 2000 гривень.

24 грудня 2009 року Рівненський міський суд розглянувши вказану цивільну справу визнав договір дарування грошей від 21 вересня 2001 року на суму 4000 дол. США, за яким дарувальником є ОСОБА_5, а обдарованим - ОСОБА_4, укладеним, визнав за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на спірну квартиру, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна відмовив.

На вказане рішення суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, по результатах розгляду якої апеляційний суд Рівненської області 13.04.2010 р. ухвалив рішення, яким рішення Рівненського міського суду від 24 грудня 2009 року скасував, а позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя задовольнив частково, визнав спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на спірну квартиру відмовив, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору дарування укладеним відмовив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.12.2011 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 13.04.2010 р. залишено без змін.

На протязі всього часу розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції позивач надавав правову допомогу відповідачу, складаючи процесуальні документи та консультуючи її, приймав участь в судових засіданнях, що підтверджується наявними у цивільній справі № 2-243/09 договорами, а також протоколами судових засідань, проте після завершення розгляду справи в судах відповідач відмовилась розраховуватись з позивачем та сплатити 10 відсотків від вартості присудженого майна, що з вирахуванням сплачених 2000 грн. становить 7 711,7 грн.

В судовому засіданні 18 березня 2016 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій з посиланням на ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача, окрім суми боргу в розмірі 7 711 грн. 70 коп., ще 13 919 грн. 61 коп. втрат від інфляції та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 694 грн. 05 коп., а всього 22 325 грн. 36 коп.

В судовому засіданні позивач підтримав позов з підстав вказаних у позовній заяві. Крім того додав, що ОСОБА_3 звернулася до нього вже після того як справа перебувала в Рівненському міському суді, в звязку з чим був укладений договір про надання правової допомоги та угода №50. Крім того, ОСОБА_3 повідомила, що вона хоче, щоб спірна квартира була присуджена виключно їй, а тому він розяснив їй необхідність внесення коштів на депозитний рахунок суду, так як майно є неподільним. Документи по справі готував він як адвокат особисто, а ОСОБА_3 періодично писала до суду заяви, про розгляд справи за її відсутності. Всі питання, які виникали по справі, обговорювалися попередньо із ОСОБА_3 Після негативного для ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції, між сторонами була домовленість про продовження участі у справі ОСОБА_1, та внесені зміни до угоди №50 від 22.12.2008 року про надання юридичної допомоги ОСОБА_3 у всіх судах України. ОСОБА_3 має другий примірник договору, в якому також вказані дані зміни, які були нею погоджені. Надалі ОСОБА_1 приймав участь в судових засіданнях суду апеляційної інстанції та готував документи, як до суду апеляційної, так і касаційної інстанції. Після ухвалення рішення судом касаційної інстанції ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_3 по питанню оплати його послуг, на що остання спочатку повідомила, що подумає, а згодом відмовилася оплачувати послуги в розмірі передбаченому угодою №50 від 22.12.2008 року.

Представник відповідача позов не визнала та заперечила, між сторонами 22.12.2008 р. було підписано такого змісту угоду за №50, копія якої додана до позову. Вказала, що слова «та у всіх судах України» були дописані позивачем пізніше без відома відповідача та згоди. 22.12.2008 р. між відповідачем та адвокатом ОСОБА_1 була укладена угода, згідно умов якої, він зобовязався здійснювати захист прав та законних інтересів ОСОБА_3 в Рівненському міському суді у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, а відповідач зобовязувалася у випадку прийняття судом рішення на її користь на протязі 12 місяців від дня рішення суду заплатити адвокату 10 % від всіх сум, які повинні бути виплачені їй на підставі рішення суду. У випадку присудження судом їй майна, то береться до уваги вартість такого майна.

Однак згідно рішення Рівненського міського суду від 24.12.2009 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, ОСОБА_3 в задоволенні позову було відмовлено, відтак в неї не виникло обовязку сплачувати адвокату будь-якого розміру кошти . Другого примірнику угоди №50 від 22.12.2008 року у ОСОБА_3 немає.

Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши обставини справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 901 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 903 ЦК).

22 грудня 2008 року між сторонами укладено договір про надання правової допомоги у цивільній справі за позовом відповідача до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Цього ж дня між сторонами укладена угода №50 від 22 грудня 2008 року, відповідно до якої позивач (Адвокат) та відповідач (Клієнт) уклали дану угоду про надання юридичної допомоги по цивільній справі, згідно якої Адвокат зобовязується здійснювати захист прав та законних інтересів Клієнта в ході розгляду цивільної справи за її позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, а Клієнт зобовязується здійснити оплату у вигляді авансу в сумі 2000 грн., і у випадку прийняття судом рішення на користь Клієнта, останній зобов'язується на протязі 12 місяців від дня рішення суду заплатити Адвокату 10 відсотків від всіх сум, які повинні бути виплачені Клієнту на підставі рішення суду. У випадку присудження судом Клієнту майна, то береться до уваги вартість такого майна. Під час підписання вказаної угоди відповідач внесла аванс в сумі 2000 гривень. Дана угода укладена в письмовій формі та підписана обома сторонами.

24 грудня 2009 року Рівненський міський суд розглянувши вказану цивільну справу визнав договір дарування грошей від 21 вересня 2001 року на суму 4000 дол. США, за яким дарувальником є ОСОБА_5, а обдарованим - ОСОБА_4, укладеним, визнав за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру №7 на вул. Відінській, 50 в м. Рівне, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна відмовив.

На вказане рішення суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, по результатах розгляду якої апеляційний суд Рівненської області 13.04.2010 р. ухвалив рішення, яким рішення Рівненського міського суду від 24 грудня 2009 року скасував, а позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя задовольнив частково, визнав квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на спірну квартиру відмовив, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору дарування укладеним відмовив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.12.2011 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 13.04.2010 р. залишено без змін.

Вказані обставини не заперечувалися позивачем та представником відповідача в судовому засіданні.

Отже, порядок оплати послуг позивача був прописаний в укладеній сторонами в угоді №50 від 22 грудня 2008 року.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як слідує із заперечень на позовну заяву відповідача та пояснень в судовому засіданні її представника зміст угоди за №50 від 22 грудня 2008 року, в тому вигляді який доданий позивачем до позову, не відповідає змісту угоди укладеному між сторонами 22 грудня 2008 року. Так, 22.12.2008 р. між відповідачем та адвокатом ОСОБА_1 була укладена угода, згідно умов якої, він зобовязався здійснювати захист прав та законних інтересів ОСОБА_3 в Рівненському міському суді у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, а відповідач зобовязувалася у випадку прийняття судом рішення на її користь на протязі 12 місяців від дня рішення суду заплатити адвокату 10 % від всіх сум, які повинні бути виплачені їй на підставі рішення суду. У випадку присудження судом їй майна, то береться до уваги вартість такого майна. Слова «та у всіх судах України» були дописані позивачем пізніше без відома відповідача та згоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не заперечив того, що слова «та у всіх судах України» були дописані ним пізніше, після винесення рішення Рівненським міським судом, проте вказав, що вони були погоджені із ОСОБА_3, доказом чого, є його подальша участь у апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Жодних належних та допустимих доказів того, що із ОСОБА_3 були погоджені зміни до умов угоди №50 від 22 грудня 2008 року позивач не подав і судом їх не здобуто, а відповідач заперечує проти погодження із нею таких змін до раніше укладеної угоди.

Умовами угоди №50 від 22 грудня 2008 року не передбачена можливість односторонньої зміни її умов.

Таким чином, оскільки рішенням Рівненського міського суду від 24 грудня 2009 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна відмовлено, жодного майна за вказаним рішенням ОСОБА_3 присуджено не було, підстав для стягнення з неї 10 % від вартості квартири АДРЕСА_3 немає.

Суд не заперечує того факту, що позивач і надалі надавав правову допомогу ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції, що підтверджується наявним у цивільній справі №2-243/09 договором, брав участь у судових засідання апеляційного суду Рівненської області, проте умовами угоди №50 від 22 грудня 2008 року в її первісному вигляді не був передбачений порядок та розмір оплати таких послуг. Як слідує з договору про надання правової допомоги від 22 лютого 2010 року ОСОБА_3 доручила ОСОБА_1 представляти її інтереси в апеляційному суді Рівненської області в цивільній справі за її позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до неї про визнання майна особистою приватною власністю. ОСОБА_1 А,К. зобовязався здійснювати захист прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_3, а остання зобовязувалася здійснити оплату, згідно домовленості, про що суду мала надатися ОСОБА_1 відповідна квитанція у випадках, передбачених законом.

За викладених обставин суд вважає, що правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за надані послуги у вигляді 10 % від вартості квартири АДРЕСА_3 з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми немає, через відсутність погодженої сторонами зміни до умов угоди №50 від 22 грудня 2008 року.

Керуючись статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за надані послуги відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Рівненський міський суд в апеляційний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.О. Першко