Справа № 755/6676/16-ц
"13" грудня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
Головуючого судді САВЛУК Т.В.
за участі секретаря Івашко О.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом вселення до квартири та визначення порядку користування квартирою,
ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просила усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 прав власника шляхом вселення в квартиру АДРЕСА_1, та визначити конкретний порядок користування спільним майном у вигляді квартири АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_1, в окреме користування ізольовану кімнату площею 9,8 кв.м та залишивши місця загального користування в спільному користуванні позивача та відповідачів, що є предметом позову.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що позивачу на праві приватної власності належить ? частина квартири АДРЕСА_1, яка успадкована після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, іншими співвласниками квартири є відповідачі у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 На даний час позивач не має можливості вселитись та проживати в цій квартирі, оскільки відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою, не впускають до квартири, здають квартиру в оренду, чим обмежують права позивача на розпорядження належної їй частиною квартири, в той же час вирішити питання про порядок користування квартирою в досудовому порядку не виявилось за можливе, тому звертаючись з цим позовом до суду просить вселити позивача в квартиру АДРЕСА_1 та визначити конкретний порядок користування спільним майном у вигляді квартири АДРЕСА_1, виділивши позивачу в окреме користування ізольовану кімнату площею 9,8 кв.м, залишивши місця загального користування в спільному користуванні позивача та відповідачів.
Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засідання просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, які надавались позивачем в судовому засіданні.
Відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи відповідачі повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною у позовній заяві, про причини неявки відповідачі суд не повідомили, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористались.
Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, оцінивши зібрані у справі докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до положень частини першої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 та членам її сім'ї - ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 належала в рівних долях квартира АДРЕСА_1, квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 29 грудня 2004 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_6, факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.35)
10 березня 2011 року Десятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №5-747, 5-749 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину вищевказаної квартири після померлого ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_2 в рівних частках кожному.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.8)
За життя ОСОБА_4 залишила заповіт датований 19 квітня 2012 року, яким на випадок своєї смерті заповідала все своє майно, де б воно не було і з чого б воно наскладалось, і взагалі все те, що буде їй належати і на що за законом вона матиме право, ОСОБА_1.
Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.
За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.
Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Як роз'яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.
За нормою статті 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.).
Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора).
Відповідно до даних технічного паспорту - квартира АДРЕСА_1 розташована на 2-му поверсі 9-ти поверхового будинку, складається з трьох кімнат жилою площею 41,5 кв.м, у тому числі: 1-а кімната -17,0 кв.м, 2-а кімната - 9,8 кв.м, 3-я кімната - 14,7 кв.м, та місць загального користування: кухня площею 7,3 кв.м, ванна кімната площею 2,6 кв.м, вбиральня площею 1,0 кв.м, коридор площею 11,7 кв.м, кладова -1,0 кв.м, балкон площею 3,5/1,1, лоджія площею 4,2/2,1 (а.с.38-39)
Таким чином, враховуючи, що власниками спірної квартири є три особи, а загальний розмір житловою площі квартири складає 41,5 кв.м, тому фактично на кожного власника квартири припадає по 13,83 кв.м жилої площі квартири (41,5 кв. : 3 = 13,83 кв.м)
За змістом предмету позову, ОСОБА_1 просить виділити в користування жилу кімнату площею 9,8 кв.м, у зв'язку з чим інші дві житлові кімнат площею відповідно 17,0 кв.м та 14,7 кв.м. залишаються у користуванні інших співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Виходячи з положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, який є обов'язковим для судів.
Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, між співвласниками виникають спори щодо порядку володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю, тому суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, вважає за можливе визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши ОСОБА_1 у користування окрему ізольовану житлову кімнату площею 9,8 кв.м, оскільки такий порядок користування спірною квартирою не порушує права та законні інтереси інших співвласників квартири, яким залишається у користування дві окремі житлові кімнати площею 17,0 кв.м та 14,7 кв.м., підстав вважати, що визначення такого порядку користування житловими приміщеннями ущемляються житлові права відповідачів, судом не встановлено.
За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Як роз'яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями позивача, на даний час між співвласниками квартири неврегульоване питання щодо порядку користування даною квартирою, однак ця обставина не може слугувати перешкодою для реалізації прав співвласника квартири, яким є позивач, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві власності майном, при цьому факт порушення прав позивача шляхом створення відповідачами перешкод в користуванні квартирою доведено під час розгляду справи, ці обставини підтверджуються зверненнями позивача до правоохоронних органів, тому вимоги позивача про вселення до квартири АДРЕСА_1 підлягають задоволенню, оскільки позивач на законних підставах набула права власності на частину квартири та в силу презумпції права власності має рівні з іншими співвласниками квартири права на користування квартирою, визначений позивачем спосіб захисту ґрунтується на нормах чинного законодавства та є один із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, що кореспондується з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом вселення до квартири та визначення порядку користування квартирою є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1102,40 грн., тобто по 551 грн. 20 коп. з кожного, який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа про сплату судового збору, який приєднано до матеріалів цивільної справи.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 29, 358, 360, 391, 396 Цивільного кодексу України, ст.ст.63,150, 159 Житлового кодексу України, п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом вселення до квартири та визначення порядку користування квартирою задовольнити.
Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_2.
Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши ОСОБА_1 у користування окрему житлову кімнату площею 9,8 кв.м з балконом 3,5/1,1 кв.м, залишити місця загального користування: кухню площею 7,3 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, вбиральню площею 1,0 кв.м, коридор площею 11,7 кв.м, кладову 1,0 кв.м, - в спільному користуванні співвласників квартири ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання її копії.

С у д д я