Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Марцинкевич В.А.

при секретарі Іови О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна, посилаючись на те, що з липня 2002 року і до серпня місяця 2013 року, позивач та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Реєструвати шлюб позивач та відповідач не поспішали, оскільки у них були чудові відносини, сама реєстрація шлюбу була для них не головним.

Позовні вимоги мотивує наступними фактами: неодноразовими поїздками на відпочинок, місце реєстрації позивача, де з квітня 2008 року ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 що належить матері відповідачки ОСОБА_3 та відповідачці, надання позивачу з 16.06.2004 року довіреності на право керування автомобілем «Тойота Корола», д.н.з. НОМЕР_1, матір'ю відповідачки строком на 3 роки, поясненнями свідків: спільними знайомими, батьками відповідачки.

За час спільного проживання позивачем та відповідачем було витрачено грошові кошти, побудовано (реконструйовано) та облаштовано дачу, що належить батькам ОСОБА_2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 цілому на вище зазначені роботи було потрачено близько 25 тис. грн., що на момент здійснення витрат становило близько 3 127 дол. США.

Також позивачем були понесені витрати на реконструкцію, облаштування та будівництво споміжних споруд на дачі, що належать відповідачці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 Вартість вищезазначених робіт склала близько 50 000 грн., що на момент здійснення витрат становило близько 6 255 дол. США.

Позивачем також на дачу було придбано телевізор Самсунг, мікрохвильову піч, електрочайник, праску, холодильник, кухонні та садові меблі, сідовий інструмент та ін..

У 2009 році позивач придбав для сімї відеокамеру, вартість якої 12 503, грн., що на момент придбання складало 1460 дол. США.

Зрештою, за час спільного проживання протягом 11 років, позивач постійно витрачав кошти на облаштування побуту, які оцінює у сумі 1000 грн. на місяць, що становить 132 000 грн.

28.02.2008 року в інтересах сімї було придбано автомобіль «Черрі Тігго» д.н.з. НОМЕР_2 про що був складений відповідний договір купівлі-продажу №1195 від 28.2.2008 року. Оскільки позивач не мав в планах розривати стосунки з відповідачем, зазначений автомобіль був зареєстрований на ОСОБА_2 Вартість такого автомобіля склала 92 200 грн., та вартість додаткового обладнання 6337 грн.

Позивачем також був придбаний певний інструмент, його вартість оцінюється в 50 000 грн.

Відповідно до розрахунку наданого позивачем вартість всього майна нажитого в період з 2003-2013 року становить 281 000 грн., шо станом на 20.08.2013 року по курсу НБУ 7,993=35 155,76 дол. США, а станом на 11.04.2016 року по курсу НБУ 25,62 = 900 690,60 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні просив задовольнити його позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, його усних поясненнях, додатково пояснив, що він вкладав свої особисті кошти на виплату автомобіля, витрачав кошти на проведення ремонту, він хотів забезпечити свою сім'ю всім необхідним, а тому просить задовольнити його позовні вимоги.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги з позовних вимог, з підстав викладених у позовний заяві, та поясненнях наданими позивачем в судовому засіданні, доказів які були надані під час розгляду справи, додатково пояснив, що спільне сумісне проживання сторін підтверджується свідченнями свідків, а тому просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася. Надала заяву про слухання справи у її відсутність.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Заверуха Р.Б. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у своїх усних запереченнях поясненнях, поясненнях наданих відповідачкою в судовому засіданні, доказів, які були надані під час розгляду справи, додатково пояснила, що позивач виклав всі обставини по справі неправдиво та безпідставно.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, надавши оцінку показам свідків, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи та заперечення, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна.

ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 що належить матері відповідачки ОСОБА_3 та відповідачці.

ОСОБА_1 надано з 16.06.2004 року довіреності на право керування автомобілем «Тойота Корола», д.н.з. НОМЕР_1, матір'ю відповідачки строком на 3 роки.

28.02.2008 року відповідачкою придбано автомобіль «Черрі Тігго» д.н.з. НОМЕР_3, про що був складений відповідний договір купівлі-продажу №1195 від 28.02.2008 року.

Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 СК України, якщо чоловік і жінка проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою і в будь-якому іншому шлюбі, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно з п. 7 Постанови № 5 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Встановлення факту проживання однією сім'єю позивачу необхідно для урегулювання питання щодо спільного майна, набутого під час проживання без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 74 Сімейного кодексу якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже для визначення права на спільну сумісну власність є необхідність визначити проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

Відповідно до ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підтвердженням того, що сторони проживали разом, ОСОБА_1 наводить наступні факти: неодноразовими поїздками на відпочинок, місце реєстрації позивача, де з квітня 2008 року ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 що належить матері відповідачки ОСОБА_3 та відповідачці, надання позивачу з 16.06.2004 року довіреності на право керування автомобілем «Тойота Корола», д.н.з. НОМЕР_1 матір'ю відповідачки строком на 3 роки, спільної придбанням автомобіля «Черрі Тігго», поясненнями свідків: спільними знайомими, батьками відповідачки.

Доказом на підтвердження вище зазначених фактів, позивач надає копії ваучерів на відпочинок, копії і оригінали фото, копія довіреності на керування автомобілем, копія тимчасового реєстраційного талону на автомобіль «Черрі Тігго», договір купівлі-продажу №1195 на автомобіль, рахунок фактура, акт виконаних робіт, довідка про доходи позивача, договір безвідсоткової позики, кредитний договір АБ «Брокбізнесбанк»№ 08 ФА-44 .

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України).

Так, стороною позивача ОСОБА_6 були надані фотографії, з яких вбачається спільне проведення часу ОСОБА_7 та ОСОБА_2

Проаналізувавши викладені фото судом з'ясовано, що між сторонами були теплі стосунки, вони проводили разом час, відпочинок, а спільне проведення часу між сторонами не може свідчити про введення спільного побуту та проживання однією сім'єю.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Виходячи з наведених норм, кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя.

А тому, у взаємовідносинах позивача та відповідача слід дослідити характерні риси притаманні подружжю, а саме їх взаємні права та обов'язки, обов'язки батьків і дітей, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, їх спільного проживання та пов'язання їх спільним побутом.

В постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 №6-135цс13 звернуто увагу про те, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Проаналізувавши викладені обставини у їх сукупності та всебічності, суд приходить до висновку, що сторонами надані взаємовиключаємі суперечливі дані з приводу взаємних права та обов'язків між сторонами, адже довідки з приводу місця та часу проживання сторін мають розбіжності, відсутні належні дані з приводу сумісного проживання сторін по справі, а свідчення свідків про такий факт також мають суперечливий характер, адже покази одних свідків протирічать показам інших свідків, суд не знайшов достатніх підстав вважати, що відносини які склалися між сторонами виявленні на засадах почуттів взаємної любові та поваги, мають взаємозобов'язуючий характер, включені інтереси дитини для обох сторін, не містять будь-яких даних які породжували юридичні наслідки, а тому аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спільного сумісного проживання позивача та відповідачки, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ці обставини не підтверджено належними та допустимими доказами, які беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту та наявність взаємних прав та обов'язків, що є характеризуючими ознаками сім'ї.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із положенням ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України).

Сумісна власність - це різновид права спільної власності, що належить двом або більше особам одночасно на один і той самий об'єкт без визначення часток кожного з них.

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як випливає зі змісту ст. 177 Цивільного кодексу України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Тобто законодавець об'єктами права спільної сумісної власності подружжя визначає будь-які речі, що належать фізичній особі на праві приватної власності, не конкретизуючи їх.

Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Надавши оцінку заявленим вимогам в цій частині, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін, надавши оцінку показам свідків, а також діючи в межах заявлених позовних вимог, та того, що в судовому засіданні не знайшло місце підтвердження факту спільного сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з липня 2002 року і до серпня 2013 року, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу не підлягає задоволенню.

Крім того оскільки в судовому засіданні було не доведено факт спільного сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з липня 2002 року по серпень 2013 року, а тому об'єктом дослідження при поділі майна між подружжям є майно, набуте подружжям за час шлюбу з урахуванням положень ст.57 Сімейного кодексу України, тому в задоволені позову в частині поділу спільного майна слід відмовити.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання з приводу розподілу судових витрат, оскільки у задоволенні позову було відмовлено.

Враховуючи наведене та керуючись Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", ст.ст. 177, 190, 328, 368, 372, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, ст. ст.3, 57, 60, 61, 70, 71, 74, 75 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 61, 208, 212-215, 218, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів після його проголошення в судовому засіданні, а учасниками судового розгляду, які не брали участь у справі протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: