У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_6 борг в сумі 353 895 грн, 3 % річних у сумі 31 246 грн 38 коп., проценти за користування коштами у розмірі 90 860 грн 91 коп.

Позов мотивовано тим, що 01 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір позики, за яким він передав відповідачу у борг 15 500 доларів США, які позичальник зобов'язався повернути до 30 листопада 2010 року, проте умови договору не виконав. Позивач послався на те, що строк позовної давності переривався 23 березня 2012 року перерахуванням відповідачем 4 000 грн та визнанням ним боргу у поясненнях, наданих працівникам міліції. Посилаючись на вказані обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 474 287,76 грн, з яких: 352 402,76 грн - основної заборгованості, 31 114,69 грн - три проценти річних, 90 770,31 грн - процентів за користування позикою за ставкою НБУ. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Представник відповідача, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, виходив того, що на час звернення позивача до суду пропущено строк позовної давності. При цьому, зазначив, що підстави для його переривання відсутні, оскільки доказів перерахування боржником коштів позивачем не доведено, а надання пояснень працівникам міліції не є дією щодо визнання боргу безпосередньо по відношенню до кредитора.

Такі висновки суду є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що пояснення, надані ОСОБА_6 під час перевірки правоохоронними органами обставин, викладених у заяві ОСОБА_5 від 26 вересня 2012 року, свідчать про визнання ним боргу, а тому відбулося переривання строку позовної давності.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з наступних підстав.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 01 серпня 2008 року було укладено договір позики, за яким ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 у борг 15 500 доларів США, які позичальник зобов'язався повернути до 30 листопада 2010 року, про що свідчить відповідна розписка.

Боржник у визначений строк грошових коштів не повернув.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. При цьому, обставини, що переривають перебіг строку, можуть виникнути в будь-який момент до його закінчення.

Частиною 3 ст. 264 ЦК України, передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що строк позовної давності переривався відповідно до ст. 264 ЦК України, перерахуванням ОСОБА_6 коштів у сумі 4 000 грн на адресу кредитора 23 березня 2012 року, а також поясненнями боржника, які він надавав органам слідства та у яких вказував про зустріч на початку літа 2012 року, що відбулася між ним та кредитором, під час якої він визнав свій борг та обіцяв його повернути.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, доказів перерахування 23 березня 2012 року боржником грошових коштів у сумі 4 000 грн, не надано.

Крім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що дії, які свідчать про визнання боржником боргу, повинні бути вчинені безпосередньо до кредитора, а тому пояснення, надані боржником на ім'я начальника Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві, не можуть свідчити про визнання ним боргу перед позивачем.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, належним чином доводів сторін не перевірив, не врахував вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку всіх доказів в сукупності, що апеляційним судом зроблено не було.

Ураховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про переривання строку позовної давності ґрунтується на припущеннях, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Апеляційний суд, неправильно застосувавши норми матеріального права, безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_5 у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено стороною відповідача.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2015 року скасувати.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
суддіВ.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська