Справа №487/1836/14-ц 09.06.2016 09.06.2016 09.06.2016
Провадження №22-ц/784/1240/16
Провадження № 22ц/784/1240/16 Суддя першої інстанції Темнікова А.О.
Справа № 487/1836/14-ц
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

9 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2016 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_5 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 лютого 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Державний ощадний банк України» або Банк) звернулося до суду з позовом, який уточнив 16 липня 2016 року, до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 04 березня 2009 року між Банком та ОСОБА_5 був укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 286-1, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 500 000 грн. під 23% річних з кінцевим терміном повернення 03 березня 2019 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки 286-1 від 04 березня 2009 року.

У звязку з порушенням відповідачами умов кредитного договору станом на 28 травня 2012 року сформувалась заборгованість у розмірі 849 324 грн. 46 коп., яка була солідарно стягнута з відповідачів на користь Банку рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2013 року. На даний час рішення суду не виконано. Позивачем було прийнято рішення припинити нарахування відсотків за вказаним договором з дати вступу в законну силу вказаного рішення, а саме: з 04 лютого 2013 року.

У зв'язку з тим, що позичальник та поручитель неналежно виконували умови кредитного договору, станом на 15 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 304 743 грн. 53 коп., з яких:

-86 943 грн. 13 коп. прострочених відсотків за період з 29.05.2012 року по 04.02.2013 року;

- 2250 грн. 00 коп. простроченої комісії за період з 29.05.2012 року по 04.02.2013 року;

- 215 550 грн. 40 коп. пені за період з 16.07.2014 року по 15.07.2015 року.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь вказану заборгованість.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Державний Ощадний банк України» заборгованість за кредитом у розмірі 176 136 грн. 26 коп., яка складається із: прострочених відсотків у сумі 86 943 грн. 13 коп.; простроченої комісії у сумі 2 250 грн. 00 коп.; пені у сумі 86 943 грн. 13 коп., а також по 880 грн. 68 коп. з кожного судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4, посилаючись на порушенням судом норм процесуального і матеріального права, просив скасувати рішення суду та закрити провадження у справі, зазначивши, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки та не врахував, що після ухвалення судового рішення від 23 січня 2013 року Банк має право вимагати тільки стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 04 березня 2009 року між Банком та ОСОБА_5 був укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 286-1, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 500 000 грн. під 23% річних з кінцевим терміном повернення 3 березня 2019 року (надалі Договір)(а.с.22).

Відповідно до п. 1.8 Договору за надання банківських послуг позичальник сплачує банку комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 0,5% в місяць.

Пункт 5.2 Договору передбачає зобовязання позичальника у разі порушення взятих на себе зобовязань за Договором сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0.07% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

З метою забезпечення виконання зобовязань за Договором, в той же день між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 286-1 (а.с.24).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2013 року станом на 28 травня 2012 року солідарно з відповідачів на користь Банку стягнута заборгованість у розмірі 849 324 грн. 46 коп.

На даний час рішення суду не виконано, що підтверджено листами Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції № 17946/01.02-47/16 від 04 серпня 2015 року та № 18121/01.02-47/7 від 06 серпня 2015 року (а.с.128, 129).

Позивачем було прийнято рішення припинити нарахування відсотків за договором № 286-1 від 04 березня 2009 року з дати вступу в законну силу вказаного рішення, а саме з 4 лютого 2013 року.

У зв'язку з тим, що відповідачі не виконали грошового зобовязання за договором кредиту, то станом на 15 липня 2015 року виникла заборгованість за період з 29 травня 2012 року по 4 лютого 2013 року у загальному розмірі 304 743 грн. 53 коп., з яких: 86 943 грн. 13 коп. прострочені відсотки за користування кредитними коштами; 2 250 грн. 00 коп. - прострочена комісія за обслуговування кредиту та 215 550 грн. 40 коп. пеня за порушення зобовязань по своєчасному поверненню кредитних коштів за період з 16 липня 2014 року по 15 липня 2015 року.

Вимога Банку № 5492 про дострокове повернення кредиту, отримана ОСОБА_4 27 грудня 2013 року, залишена нею без відповіді (а.с.31,34). З огляду на викладені правові норми та зміст кредитного договору колегія суддів вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог Банку, яке не виконано відповідачами, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі за № 6-1206цс 15 від 23 вересня 2015 року та є обовязковою для застосування судами.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції визначив належним чином фактичні та правові підстави позову, внаслідок чого вірно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно не взяв до уваги доводи ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою з огляду на таке.

За положеннями ст.ст. 553, 554 ЦК України порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобовязання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких брали участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зі змісту рішення районного суду від 23 січня 2013 року, ухваленого за позовом прокурора в інтересах Відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_5 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредиту та зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання договору поруки недійсним, вбачається, що під час розгляду справи судом досліджувалися обставини щодо припинення договору поруки з підстав несвоєчасного звернення з позовом до поручителя. При цьому суд дійшов висновку, що порука не є припиненою, оскільки строк, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України, позивачем не порушено.

Отже зазначені обставини з огляду на приписи ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню у цивільній справі, яка розглядається, щодо визначення договору поруки припиненим.

Зі змісту письмового повідомлення Банку від 23 грудня 2013 року на адресу ОСОБА_4 вбачається, що Банк повідомляє поручителю з посилання на вказане рішення суду від 23 січня 2013 року про невиконання зобовязань за договором кредиту та поруки щодо повернення кредитних коштів та вимагає виконати взяті ці зобовязання. З огляду на зміст зазначеного листа Банк намагається урегулювати питання повернення боргу, що є правом Банку і ніяк не впливає на припинення зобовязань за кредитним договором та договором поруки.

Помилковими є доводи апеляційної скарги, що Банк після ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості має право тільки на стягнення грошових сум з відповідачів у порядку ст. 625 ЦК України, оскільки зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Між тим, як встановлено, зобовязання, передбачені умовами Договору до часу звернення позивача до суду не виконані, а відтак Банк має право на одержання процентів, передбачених Договором, за користування кредитними коштами та на застосування штрафних санкцій за порушення зобовязання за Договором, що були передбачені сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду по їх оцінці.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи на основі повного і обєктивного дослідження матеріалів справи, висновки суду відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування прийнятого у справі рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_6