Справа № 304/372/16-ц
Провадження № 2/304/175/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Чепурнова В. О.,

при секретарі - Гавій Л.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між нею та відповідачем 02 вересня 2015 року було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 3000 доларів США та зобовязався повернути кошти до 01 січня 2016 року. Однак станом на 24 березня 2016 року відповідач позику не повернув. На цій підставі просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 79 800 грн., а також проценти по договору позики в розмірі 5 964,22 грн. та інфляційні нарахування в сумі 5 346 грн.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити з мотивів, які викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав частково, виключно в частині повернення заборгованості за борговою розпискою в сумі 79 800 грн. Щодо задоволення позову в частині стягнення з нього процентів за користуванням позикою в розмірі 5 964,22 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 5 346,60 грн. заперечив та пояснив, що під час укладення даного договору позики сторони домовилися про те, що угода є безпроцентною.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

В ході судового засідання встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 02 вересня 2015 року було укладено договір позики у формі боргової розписки, згідно якого відповідач отримав від позивачки грошові кошти в сумі 3 000 доларів США та зобовязався повернути кошти до 01 січня 2016 року (а. с. 8).

В судовому засіданні встановлено, що станом на момент розгляду справи судом відповідач позику не повернув.

Також встановлено, що під час укладення даного договору позики сторони домовилися про те, що угода є безпроцентною, що також не заперечувалося позивачкою ОСОБА_1

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Як зазначено в постановах Верховного Суду України в справах № 6-79 цс14 від 2 липня 2014 року та № 6-63 цс13 від 18 вересня 2013 року, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача процентів від суми позики суд виходить з наступного.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише в тому разі, якщо договором не встановлено інші умови.

Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами під час укладення даного договору позики сторони домовилися про те, що угода є безпроцентною, тобто встановили інші умови договору.

За таких обставин передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою слід розуміти як диспозитивне право сторін.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що вимога позивачки про стягнення з відповідача грошової суми боргу в еквіваленті в національній валюті України за курсом НБУ є правомірною та підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 533, 1046-1049 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 174 ч. 4, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 79 800 (сімдесят девять тисяч вісімсот) грн. боргу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 798 (сімсот девяносто вісім) грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_4