№ 336/4858/16-ц
пр. № 2/336/2557/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

26 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката Валька В.С., представника відповідача адвоката Усенка А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: начальник Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4, про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини (далі по тексту ЗМДЛВМ), зміненим в ході розгляду справи (а.с. 101-108), вказавши, що з 14.09.2015 року по 22.07.2016 року працював на посаді водія Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району (далі по тексту ДЛВМ). Протягом періоду роботи наказами керівника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 від 05.05.2016 року та від 06.05.2016 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено стягнення у вигляді догани. Наказом керівника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 від 22.07.2016 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі ст. 40 ч. 3 КЗУпП у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Посилаючись, що накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 винесені безпідставно, а звільнення з посади відбулось всупереч вимогам чинного законодавства, просив поновити строк для оскарження наказів № 01-04/34 від 05.05.2016 року та № 01-04/38 від 06.05.2016 року, визнати вказані накази незаконними та скасувати їх; визнати звільнення ОСОБА_1 незаконним та зобов'язати Запорізьку міську державну лікарню ветеринарної медицини поновити позивача на посаді водія Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району; стягнути з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги на зазначених в позовній заяві підставах, пояснивши, що у 2016 року через те, що завідуючий Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району ОСОБА_5 поклав на позивача не передбачені його посадою обов'язки щодо здавання до установи банку готівки, яка отримана лікарнею за день, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виник конфлікт. Такий конфлікт згодом поглиблювався, оскільки ОСОБА_1 звинувачував ОСОБА_5 у неналежному виконанні своїх обов'язків та корупції. Так, 04.05.2016 року ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_5 про те, що більше не буде здавати виручку до банківської установи, на що ОСОБА_5 обурився та між ними виник конфлікт. ОСОБА_5 написав службову записку на ім'я керівника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 та ОСОБА_1 05.05.2016 року пішки, оскільки у нього забрали ключі від службового автомобілю, направився до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини для надання пояснень. Наказом від 05.05.2016 року ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану. Копію наказу йому не вручали, а підписувати наказ він відмовився, оскільки був з ним не згоден. 06.05.2016 року ОСОБА_1 вийшов на роботу та ОСОБА_5 звинуватив його у тому, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп'яніння та викликав комісію з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини. Комісія факт перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп'яніння не підтвердила, однак, за результатами службового розслідування наказом від 06.05.2016 року ОСОБА_1 знову був притягнутий до дисциплінарної відповідальності та йому оголошено догану за те, що він відмовився виконувати свої обов'язки. Посилаючись, що від виконання службових обов'язків не відмовлявся, а погано себе почував через те, що напередодні був вимушений пішки йти до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, а потім вночі вживати аналгетичні засоби з метою зняття болю в ногах, вказував, що, на його думку, притягнення його до дисциплінарної відповідальності відбулось безпідставно та є незаконним. Далі на період часу з 10.05.2016 року по 10.06.2016 року ОСОБА_1 перевели на роботу до Дільничної лікарні ветеринарної медицини Орджонікідзевського району, де він не мав зауважень. 11.06.2016 року ОСОБА_1 повернувся на роботу до Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району та одразу завідуючий ОСОБА_5 заборонив йому заходити до адміністративної будівлі лікарні та забрав ключі від автомобілю, через що ОСОБА_6 повинен бути проводити робочий час на вулиці, не маючи місця для відпочинку та вживання їжі. Кілька разів ОСОБА_1 звертався зі скаргами на дії завідуючого ОСОБА_5 до різних установ, однак, жодну зі скарг не розглянули належним чином та не вжили жодних заходів. Незважаючи на такі умови ОСОБА_1 робочий час проводив на роботі, перебуваючи або на вулиці, або в своєму автомобілі. 22.07.2016 року ОСОБА_1 викликали до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини та повідомили про звільнення за систематичне невиконання обов'язків. Посилаючись, що будь-яких конфліктів у нього у червні або у липні 2016 року з відвідувачами лікарні не відбувалось, вважав своє звільнення безпідставним. В обґрунтування спричинення та розміру моральної шкоди ОСОБА_1 зазначив, що звільнення з роботи негативно позначилось на його родині, оскільки він мешкає зі своєю дружиною та після звільнення вони жили лише на її пенсію. Позивача звільнили з роботи за кілька місяців до досягнення ним пенсійного віку, тож після звільнення він через причину звільнення не міг влаштуватись на будь-яку роботу, а також і не міг оформити пенсію. Через переживання з цього приводу був вимушений звертатися до лікарів, оскільки стан його здоров'я погіршився.

Представник позивача на позовних вимогах наполягав, вказуючи додатково, що внаслідок своєї необізнаності позивач не знав про можливість та необхідність оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також і до моменту звільнення не вважав це важливим, оскільки робота за ним зберігалась. Навіть після звернення за юридичною допомогою ОСОБА_1 таке його право роз'яснено не було та про можливість оскарження наказів від 05 та 06 травня 2016 року ОСОБА_1 дізнався лише після звернення за наданням правової допомоги до адвоката. Підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності 05.05.2016 року не було, оскільки в службовій записці ОСОБА_5 не зазначено, що саме було порушено ОСОБА_1 або які обов'язки він не виконав. Також представник вказував на те, що жодних порушень ОСОБА_1 не було допущено і 06.05.2016 року, оскільки він не відмовлявся виконувати свої обов'язки як водія, а лише посилався на те, що погано себе почуває, натомість лікар ОСОБА_7 сама відмовилась їхати із ним, при цьому ані завідуючим, ані лікарем не було надано медичної допомоги ОСОБА_1 та не було викликану швидку медичну допомогу. Також представник вказував на те, що порушення ОСОБА_1 своїх посадових обов'язків 16.06.2016 року є недоведеним, оскільки єдиною підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення стала скарга осіб, які написали її у невизначену дату та з чужих слів, при цьому вказані особи допитані в судовому засіданні не були. Також представник посилався на те, що всупереч Правилам внутрішнього трудового розпорядку звільнення ОСОБА_1 було проведено без погодження з керівником підрозділу ветеринарної медицини та після спливу місячного строку з дня вчинення та виявлення порушення, адже про інцидент, який начебто відбувся між ОСОБА_1 та відвідувачем лікарні завідуючий дільничної лікарні ОСОБА_5 дізнався 16.06.2016 року, оскільки сам був свідком подій, але звільнений ОСОБА_1 був лише 22.07.2016 року.

Представники відповідача проти позову заперечували повністю, вказуючи, що строк оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 був пропущений без поважних причин, оскільки незнання закону не звільняє від відповідальності. Крім того, до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 притягували у зв'язку з тим, що він некоректно поводився з відвідувачами та керівництвом, а також у зв'язку з тим, що він відмовлявся сідати за кермо та погрожував скоїти дорожньо-транспортну пригоду. Звільнення ОСОБА_1 відбулось за наслідками розгляду службової записки завідуючого ОСОБА_5, яка надійшла 24.06.2016 року, тож строк для застосування такого стягнення як звільнення пропущений не був. Також представник відповідача заперечував проти задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, посилаючись на безпідставність попередніх вимог та законність дій відповідача.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - начальник Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась без повідомлення суду причин своєї неявки, до суду направила заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі з урахуванням її заперечень проти позову та заперечень представника ЗМДЛВМ (а.с. 122).

В зазначеній заяві третя особа вказувала на те, що до неї як керівника ЗМДЛВМ надходили службові записки завідуючого ДЛВМ ОСОБА_5 про неналежне виконання водієм ОСОБА_1 своїх обов'язків, перешкоджанні у здійсненні завідуючим та ветеринаром своїх обов'язків, гучне слухання радіо в автомобілі, що призвело до розрядження акумулятора та несправності автомобілю протягом 6 днів.

В ході судового розгляду судом були допитані в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Свідок ОСОБА_5 в ході допиту у судовому засідання повідомив суду, що з 01.12.2014 року працює завідуючим дільничною лікарнею ветеринарної медицини Комунарського району. З водієм ОСОБА_1 постійно виникали конфлікти, оскільки ОСОБА_1 некоректно поводився з відвідувачами, висував звинувачення ОСОБА_5 у корупції та погрожував останньому. Зокрема 04.05.2016 року під час приймання відвідувачів ОСОБА_1 некоректно, на переконання свідка, звернувся до відвідувачки, яка обурилась та пішла, однак, скарги з цього приводу не подавала. ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_1 з цього приводу написати пояснення, а наступного дня вранці подав до ЗМДЛВМ службову записку, що стало підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності 05.05.2016 року. 06.05.2016 року вранці спочатку з'явився ОСОБА_1, а потім працівники поліції, які відмовились пояснити з якого приводу. У другій половині цього дня ОСОБА_5 вказав ОСОБА_1 не необхідність їхати для того, щоб розклеювати оголошення, а потім робити щеплення, але у відповідь ОСОБА_1 вказав, що він погано почувається, у нього виникає судома в нозі, тому він може скоїти дорожньо-транспортну пригоду. Через такі твердження ОСОБА_1 лікар ОСОБА_7 відмовилась з ним їхати. Оскільки ОСОБА_1 поводився неадекватно, ОСОБА_5 подзвонив до ЗМДЛВМ з повідомленням про поведінку позивача та через деякий час приїхала комісія. На пропозицію членів комісії надати пояснення ОСОБА_1 відмовився, від підписів також відмовився. 16.06.2016 року підчас прийому відвідувачів до лікарні зайшла жінка, щоб з'ясувати певні питання, але під час спілкування ОСОБА_5 з відвідувачкою ОСОБА_1 втрутився у розмову, сказав жінці щось образливе, що її обурило та вона покинула лікарню. В приймальні в цей час сиділи інші відвідувачі, які були свідками цього конфлікту. Через тиждень 23.06.2016 року відвідувачі, які були очевидцями конфлікту, знову прийшли до лікарні та вирішили написати скаргу на ОСОБА_1, що і зробили. ОСОБА_5 склав на підставі скаргу службову записку та направив її до ЗДМЛВМ, але які наслідки настали за його службовою запискою не знав, оскільки з 17.07.2016 року перебував у відпустці, а виконуючою обов'язки завідуючого дільничної лікарні була призначена ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що працює тривалий час у дільничній лікарні ветеринарної медицини Комунарського району лікарем. Вона неодноразово ьбула свідком конфліктів, які виникали між завідуючим лікарнею ОСОБА_5 та водієм ОСОБА_1, який не дотримував субординацію, гучно слухав музику в автомобілі, не доглядав автомобіль, втручався у спілкування між лікарями та відвідувачами лікарні. В один з днів, але точної дати не пам'ятає, ОСОБА_7 повинна була їхати проводити протиепізоотичні заходи, але ОСОБА_1 вказав, що він погано почувається, тому може скоїти дорожньо-транспортну пригоду. Оскільки ОСОБА_7 є матір'ю-одиначкою, вона відмовилась їхати з ОСОБА_1, хвилюючись за своє життя. Того дня викликали комісію, оскільки ОСОБА_1 поводився неадекватно, але медичну допомогу ОСОБА_1 не викликали. Під час перебування завідуючого ОСОБА_5 у відпустці виконуючим обов'язки завідуючого дільничної лікарні призначалась ОСОБА_7 на підставі наказу, але коли саме у 2016 році вона була у відпустці не пам'ятає, але не одночасно з ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_8 (колишнє прізвище ОСОБА_8) в судовому засіданні пояснила, що працювала та працює на цей час секретарем Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини. У травні 2016 року до ЗМДЛВМ подзвонив завідуючий дільничною лікарнею ОСОБА_5 та повідомив, що водій ОСОБА_1 перебуває начебто у стані алкогольного сп'яніння. Комісія з ЗДМЛВМ виїхала для перевірки, але факт перебування ОСОБА_1 у стані сп'яніння не підтвердився, а ОСОБА_1 повідомив, що він прийняв ліки, оскільки погано почувається та збирається до лікаря наприкінці робочого дня. Автомобіль, яким керував ОСОБА_1, був брудний. За наслідками розслідування було прийняте рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани, наказ ОСОБА_1 надавали ознайомитись, він його читав, але він відмовився підписувати наказ, копію наказу ОСОБА_1 не вручали. Після звільнення ОСОБА_1 з посади останній не забирав трудову книжку, тому йому направляли повідомлення. Загалом ОСОБА_1. за словами свідка, є конфліктною людиною, вказував ОСОБА_8, що вона невірно працює, коли вона без резолюції керівника відмовилась реєструвати документ, який надавав ОСОБА_1 Загалом після 05 травня 2016 року ОСОБА_1 подав близько десяти службових записок зі скаргами, які були зареєстровані в установленому порядку.

Свідок ОСОБА_9 суду повідомив, що є сином позивача ОСОБА_1 Після звільнення з посади батько свідка дуже з цього приводу хвилювався, оскільки залишився без роботи та був звільнений з такої підстави, він не спав, дуже схуд, вживав заспокоюючі препарати, скаржився на серце, у зв'язку з чим йому викликали швидку медичну допомогу. До звільнення на проблеми зі здоров'ям ОСОБА_1 не скаржився. Також ОСОБА_1 не міг влаштуватись на іншу роботу через підставу для звільнення.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засідання пояснила, що є донькою позивача ОСОБА_1. Ще перед звільненням ОСОБА_1 скаржився на те, що роботі виникають конфлікти, він вимушений сидіти на вулиці, бо його не пускають до приміщення лікарні. Після звільнення батько дуже хвилюється та нервує, схуд на 10кг, оскільки вважає обвинувачення на свою адресу безпідставними, а звільнення незаконним.

Свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що 16.06.2016 року попросив свого знайомого ОСОБА_1 допомогти перевезти речі та запропонував з цією метою відремонтувати автомобіль ОСОБА_1 Весь день 16.06.2016 року до 16.00 години біля місця роботи ОСОБА_1 вони ремонтували автомобіль, при цьому ОСОБА_1 з працівниками лікарні не спілкувався, до лікарні не заходив.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено таке.

Згідно копії трудової книжки (а.с. 123-129) ОСОБА_1 14.09.2015 року був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, 22.09.2015 року переведений на посаду водія автотранспортних засобів ДЛВМ Комунарського району, а 22.07.2016 року звільнений за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Наказами від 05.05.2016 року та від 06.05.2016 року ОСОБА_1 притягувався до дисциплінарної відповідальності та до нього застосовувались стягнення у вигляді догани в обох випадках.

Враховуючи послідовність заявлених позовних вимог та логічну необхідність вирішення спору, суд насамперед вважає за потрібне вирішити питання щодо поновлення строку звернення з заявою про вирішення трудового спору в частині визнання незаконними та скасування наказів від 05 та 06 травня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Статтею 150 КЗУпП передбачене право працівника оскаржити дисциплінарне стягнення у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу).

Статтею 233 ч. 1 КЗУпП встановлений строк тримісячний строк протягом якого працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Такий строк розпочинається з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

1 вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

2 розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

3 розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Відповідно до ч. 1 наведеної норми у справах про звільнення встановлюється строк позовної давності у один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; щодо вирішення інших трудових спорів - три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Такий висновок міститься в Ухвалі Верховного Суду України від 16.03.2016 року по справі № 6-2426цс15.

Відповідно до ст. 234 КЗУпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Позивач, прохаючи суд поновити строк звернення до суду з вимогами про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності посилався на те, що він в установленому порядку не був ознайомлений зі змістом наказів, тому не знав, що наявність таких наказів є передумовою подальшого звільнення у відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України, а також на те, що він, як особа, яка не має юридичної освіти, не був обізнаний про порядок та строки оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуск строку звернення до суду з вимогами про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та можливість поновлення такого строку суд виходить з наступного.

Статтею 55 Конституції України гарантовано право кожної особи на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 1 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

З 05.05.2016 року, тобто з дня винесення першого наказу про оголошення догани, ОСОБА_1 багаторазово звертався як до безпосереднього керівництва ЗМДЛВМ, так і до інших органів зі скаргами на дії завідуючого ДЛВМ ОСОБА_5, зокрема, посилаючись на безпідставність та несправедливість звинувачень у невиконанні службових обов'язків, однак, перевірки за його зверненнями не проводилось. Принаймні суду не надано доказів на підтвердження протилежного.

З позовом ОСОБА_1 звернувся 16.08.2016 року та у первісній позовній заяві вказував на незгоду з притягненням до дисциплінарної відповідальності, хоча і не заявляв вимог про визнання незаконними та скасування наказів від 05.05.2016 року та від 06.05.2016 року.

На момент звернення ОСОБА_1 з позовом тримісячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України був пропущений відповідно на 10 та 11 днів, що, на переконання суду, є незначним терміном.

Позивач також вказував і на те, що він не має юридичної освіти, а за відсутності коштів на оплату послуг адвоката, був вимушений шукати такої допомоги безкоштовно, натомість особа, яка склала йому позовну заяву від 15.08.2016 року, не повідомила його про можливість оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, тож таких вимог він не висував, звертаючись до суду з позовом.

Також суд враховує і те, що ОСОБА_1, хоча і був ознайомлений зі змістом наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани, натомість жодного разу йому не надавались копії таких наказів та не пропонувалось їх отримати, що вочевидь ускладнювало можливість їх оскарження в установленому порядку. Незважаючи на те, що ОСОБА_1 відмовився підписувати накази, відповідачем копії таких наказів йому не направлялись, що у свою чергу безумовно сприяло б можливості реалізації його права на оскарження дисциплінарного стягнення у порядку, встановленому чинним законодавством.

Враховуючи вищевикладене, з метою гарантування права особи на доступ до правосуддя та всемірного захисту прав працівника, суд вважає за можливе поновити ОСОБА_1 передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення з заявою про вирішення трудового спору до суду щодо вимог про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності від 05.05.2016 року та від 06.05.2016 року.

В ході дослідження інших матеріалів справи судом встановлено таке.

Відповідно до Робочої інструкції водія автотранспортних засобів ОСОБА_1, затвердженої 14.09.2016 року (а.с. 32-34) водій приймається на роботу і звільняється з роботи у встановленому трудовим законодавством порядку наказом начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини та безпосередньо підпорядковується завідуючому господарством.

Робочою інструкцією водія автотранспортних засобів ОСОБА_1, затвердженої 22.09.2015 року (а.с. 84-86) вказано, що водій безпосередньо підпорядковується завідуючому структурного підрозділу.

Враховуючи, що відповідно до запису в трудовій книжці ОСОБА_1 22.09.2015 року він був переведений на посаду водія автотранспортних засобів ДЛВМ Комунарського району, тож суд виходить з того, що обов'язки ОСОБА_1 на момент притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення визначались Робочою інструкцією водія від 22.09.2015 року.

Також ОСОБА_1 в роботі повинен був керуватись Правилами внутрішнього трудового розпорядку, затвердженими наказом начальника ЗМДВЛ 19.06.2014 року (а.с. 79-83).

Як визначає ст. 149 КЗУпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Наказом начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 № 01-04/34 від 05.05.2016 року (а.с. 46) ОСОБА_1 оголошено догану за порушення п. 3.1.а Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до акту № 1 від 05.05.2016 року (а.с. 47) комісія у складі ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_8 засвідчила те, що ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом від 05.05.2016 року № 01-04/34, але відмовився ставити підпис про ознайомлення з наказом.

Пунктом 3.1.а Правил внутрішнього трудового розпорядку встановлено, що робітники і службовці зобов'язані дотримуватись дисципліни праці - основи порядку в установі, використовувати робочий час виключно для виконання службових обов'язків, своєчасно виконувати розпорядження керівництва.

Підставою для застосування дисциплінарного стягнення стала службова записка завідуючого ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_5 від 04.05.2016 року та пояснювальна записка ОСОБА_1 від 05.05.2016 року.

З тексту службової записки завідуючого ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_5 від 04.05.2016 року (а.с. 48) вбачається, що ОСОБА_1 не реагує на розпорядження завідуючого, втручається в роботу лікарні, не маючи фахових знань у ветеринарній медицині, поводиться хамськи з відвідувачами лікарні, на зауваження керівництва не реагує, постійно конфліктує.

В своїх поясненнях від 05.05.2016 року (а.с.49) ОСОБА_1 заперечує факт вчинення ним будь-яких порушень, вказуючи на те, що він не знає про що саме йдеться мова.

Аналізуючи зміст службової записки завідуючого ДЛВМ ОСОБА_5 суд звертає увагу на те, що фактично в службовій записці не викладені конкретні факти порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, допущені ОСОБА_1, адже не вказано коли саме та за яких обставин ОСОБА_1 не виконував розпоряджень завідуючого ДЛВМ та які саме розпорядження ним не були виконані, в який саме спосіб ОСОБА_1 втручається у роботу лікарні та навіщо йому потрібні фахові знання у ветеринарній медицині, враховуючи, що він перебуває на посаді водія, по відношенню яких саме відвідувачів ОСОБА_1 виявив неввічливе ставлення, коли саме це відбувалось та в чому саме це виражалось.

Натомість, отримавши лише службову записку завідуючого ДЛВМ ОСОБА_5, яка не містить конкретного опису будь-яких порушень, допущених ОСОБА_1, та пояснення ОСОБА_1, який повністю заперечував свою вину у скоєнні порушень та вказував на те, що не має уявлення про що саме йдеться мова, начальником ЗМДЛВМ прийняте рішення про наявність в діях ОСОБА_1 ознак дисциплінарного проступку та застосовано дисциплінарне стягнення.

На переконання суду, з документів, які вказані в якості підстави для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, не вбачається ознак конкретних порушень трудової дисципліни або невиконання працівником своїх визначених обов'язків, а рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності є одностороннім та таким, що прийняте без з'ясування конкретних обставин події, встановлення відносин між працівниками, тощо.

06.05.2016 року завідуючим ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_5 до ЗМДЛВМ було подано службову записку, в якій ОСОБА_5 доводить до відома те, що ОСОБА_1 відмовляється сісти за кермо, мотивуючи це поганим станом здоров'я, висловлює погрози керівництву створити аварію. Також у службовій записці завідуючий ДЛВМ висловлює підозру, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп'яніння.

Розпорядженням начальника ЗМДЛВМ № 5 від 06.05.2016 року (а.с. 52) з метою проведення службового розслідування за службовою запискою завідуючого ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_5 створено комісію у складі трьох працівників установи, якій доручено провести службове розслідування, підготувати довідку.

Згідно з довідкою комісії від 06.05.2016 року (а.с. 54), створеної відповідно до розпорядження № 5, комісія виїхала до ДЛВМ. В ході розмови з водієм ОСОБА_1 члени комісії факт алкогольного сп'яніння не підтвердили, однак, виявили неетичну поведінку водія відносно членів комісії, особисте негативне ставлення до працівників ДЛВМ Комунарського району, чим порушено психологічну рівновагу в колективі. Також в довідці містяться посилання на те, що ОСОБА_1 не виконував своїх прямих обов'язків, а при огляді автомобілю виявлений його неналежний стан.

Наказом начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 № 01-04/38 від 06.05.2016 року (а.с. 50) ОСОБА_1 оголошено догану за порушення п. 3.1.б та 3.1.г Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Пунктами 3.1.б та 3.1.г Правил внутрішнього трудового розпорядку встановлено, що робітники і службовці зобов'язані: своєчасно та в повному обсязі виконувати свої посадові обов'язки, дотримуватись встановлених правил та методик, добиватись підвищення продуктивності праці та високих показників в роботі; працювати чесно та сумлінно.

Підставою для застосування дисциплінарного стягнення стала довідка про результати проведення службового розслідування від 06.05.2016 року.

Натомість в довідці, яка стала підставою для накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, не вказано які саме прямі свої обов'язки не виконував ОСОБА_1 та в чому саме полягав неналежний стан утримання автомобілю.

Також при прийнятті рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за неналежний стан автомобілю начальником ЗМДЛВМ не прийняті до уваги письмові пояснення ОСОБА_1, які написані та подані до ЗМДЛВМ напередодні 05.05.2016 року, в яких ОСОБА_1 вказує на те, що завідуючий ДЛВМ ОСОБА_5 забирав у ОСОБА_1 ключі від автомобілю, що не заперечувалось в судовому засіданні і самим завідуючим ОСОБА_5

Тож за умови відсутності ключів від автомобілю не зрозуміло яким саме чином ОСОБА_1 повинен був забезпечувати належний технічний та санітарний стан автомобілю як ззовні, так і в середині, не маючи змоги його відчинити.

Аналізуючи в сукупності вищевказані документи, а також пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, суд дійшов висновку про відсутність у документах посилань та докладного опису порушень, які були допущені ОСОБА_1, натомість як з пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_1 скаржився на погане самопочуття та пояснював, що наслідком керування автомобілем у хворобливому стані може бути дорожньо-транспортна пригода та, як наслідок, травмування пасажирів, а лікар ОСОБА_7 самостійно прийняла рішення про відмову від поїздки в автомобілі під керуванням ОСОБА_1, абсолютно справедливо побоюючись за своє здоров'я.

З письмових пояснень ОСОБА_1 (а.с. 55-56), які при прийнятті рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності навіть не були взяті до уваги, про що свідчить відсутність посилання на такі пояснення в наказі № 01-04/38, останній вказував на те, що не відмовлявся від виконання своїх обов'язків, а внаслідок того, що напередодні 05.05.2016 року був вимушений йти пішки з ДЛВМ Комунарського району до ЗМДЛВМ, тобто пройти відстань приблизно у 6 км, протягом ночі вимушений був приймати знеболюючі препарати та має необхідність у надані медичної допомоги.

Вказуючи на неможливість керування автомобілем у хворобливому стані та під впливом медичних препаратів ОСОБА_1, будучи водієм, слідував пункту 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, яким водієві заборонено керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин, або у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу.

При цьому суд звернув увагу також і на те, що ані завідуючим ДЛВМ ОСОБА_5, ані лікарем ОСОБА_7, ані трьома членами комісії ОСОБА_1 не викликано швидку медичну допомогу і це при тому, що кожен з цих осіб вказував на те, що ОСОБА_1 поводився неадекватно, скаржився на погане самопочуття та зазначав, що ним приймались медичні препарати.

Посилання членів комісії на неетичну поведінку ОСОБА_1 до членів комісії та особисте негативне ставлення його до працівників ДЛВМ, на думку суду, в жодному випадку не можуть слугувати підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, адже службова перевірка проводилась не з приводу етичності поведінки ОСОБА_1 по відношенню до членів комісії, в чому полягала неетичність поведінки ОСОБА_1 щодо членів комісії з'ясувати так і не вдалось, а позитивне ставлення до своїх колег вочевидь не входить в службові обов'язки ОСОБА_1 як водія, адже ґрунтується на його особистих вподобаннях та не може бути предметом контролю з боку працедавця.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності наказом від 06.05.2016 року, виходячи з вивчених документів, які стали підставою для такого рішення.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що рішення про накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_1 у вигляді догани 05 та 06 травня 2016 року були прийняті без з'ясування усіх обставин подій, заперечення ОСОБА_1 не перевірені та не враховані, перевірка проводилась необ'єктивно та упереджено, тож накази № 01-04/34 від 05.05.2016 року та № 01-04/28 від 06.05.2016 року належить визнати незаконними та скасувати.

При вирішенні вимог про визнання незаконним звільнення позивача та поновлення його на роботі суд керується наступним.

Статтею 147 ч. 1 КЗУпП передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Статтею 40 КЗУпП встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

У справах про поновлення на роботі обов'язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця покладається саме на роботодавця.

Саме така позиція висловлена в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.12.2015 року по справі № 6-29962ск15.

У справах про поновлення на роботі обов'язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця лежить саме на роботодавцеві.

Наказом начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 № 81-ос від 22.07.2016 року (а.с. 3) ОСОБА_1 звільнено з роботи з 22.07.2016 року з посади водія автотранспортних засобів ДЛВМ Комунарського району за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення в наказі зазначено службову записку завідувача ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_5 від 24.06.2016 року, пояснення ОСОБА_1

Відповідно до службової записки завідуючого ДЛВМ ОСОБА_5 від 24.06.2016 року (а.с. 60) 16.06.2016 року до ДЛВМ звернулась жінка, під час спілкуванням між нею та завідуючим ДЛВМ ОСОБА_5ОСОБА_1 почав лаятись та ображати жінку, на зауваження не реагував. Завідуючий ДЛВМ просить оголосити ОСОБА_1 догану та розглянути доцільність подальшої роботи в ДЛВМ.

Натомість будь-яких заяв від жінки, яка начебто була ображена ОСОБА_1, ані завідуючому ДЛВМ, ані начальнику ЗМДЛВМ подано не було.

На ім'я завідуючого ДЛВМ Комунарського району надано скаргу від двох осіб від 16.06.2016 року, які просять звернути увагу на поведінку водія ОСОБА_1, який почав некоректно поводитись з якоюсь жінкою, висловлюючись при цьому негідним чином, чим порушив етику спілкування.

В письмових поясненнях, які все ж були надані ОСОБА_1 24.06.2016 року (а.с. 64) всупереч зазначеному в акті від 24.06.2016 року (а.с. 63) про відмову у наданні таких пояснень, ОСОБА_1 посилався на те, що «ситуація була сфабрикована» та пов'язує це з його скаргами щодо протизаконних дій завідуючого ветеринарної лікарні.

Враховуючи на відсутність скарги безпосередньо від особи, щодо якої ОСОБА_1 допущено образливі висловлювання, скарга невідомих осіб, повні ідентифікаційні данні яких, як то ім'я та по батькові, адреси проживання у скарзі не зазначені, а текст скарги не містить відомостей про те, що саме у поведінці ОСОБА_1 розцінено вказаними особами як некоректна поведінка, які саме висловлювання його розцінені як негідні, на переконання суду, не може слугувати підставою притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

При цьому суд враховує те, що за свідченнями завідуючого ДЛВМ ОСОБА_5 він був безпосереднім очевидцем вказаних подій, натомість з 16.06.2016 року до 24.06.2016 року будь-яких дій з цього приводу не вчиняв, із повідомленнями чи службовими записками до начальника ЗМДЛВМ не звертався.

Таким чином, на переконання суду відповідачем не доведено правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Суд також вважає, що при звільненні ОСОБА_1 з посади були допущені і інші порушення чинного законодавства, а саме порушений порядок звільнення працівника.

Так, пунктом 2.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку, затвердженими начальником ЗМДЛВМ 19.06.2014 року (а.с. 79), вбачається, що всі працівники районних лікарень ветеринарної медицини м. Запоріжжя, лабораторій ветеринарно-санітарної експертизи в інших підрозділів Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини призначаються на посаду та звільняються з посади начальником Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини при погодженні з керівниками підрозділів ветеринарної медицини.

Пунктом 1.2 Положення про лікарню державної ветеринарної медицини адміністративного району м. Запоріжжя, затвердженого начальником ЗМДЛВМ 20.01.2014 року (а.с. 130-135), а також пунктом 3 Положення про Запорізьку міську державну лікарню ветеринарної медицини, затвердженого начальником ЗМДЛВМ 10.02.2009 року (а.с. 137-142) Державну лікарню ветеринарної медицини адміністративного району м. Запоріжжя визначено як структурний підрозділ Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, а також вказано, що структурним підрозділом Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини є, зокрема, і Лікарня державної ветеринарної медицини Комунарського району м. Запоріжжя.

Виходячи з викладеного, як призначення на посаду, так і звільнення з посади будь-якого працівника ДЛВМ Комунарського району повинно відбуватись лише за погодженням з керівником підрозділу ветеринарної медицини, яким у відповідності до Посадової інструкції завідуючого, затвердженої начальником ЗМДЛВМ 17.12.2014 року (а.с. 143-144), є саме завідуючий ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_5, а за його тимчасової відсутності особа, на яку покладено виконання таких обов'язків відповідним наказом.

Натомість з наказу начальника ЗМДЛВМ від 22.07.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади, а також службової записки завідуючого ДЛВМ ОСОБА_5 від 24.06.2016 року вбачається, що погодження на звільнення ОСОБА_1 з посади водія не давав ані ОСОБА_5, ані будь-яка інша особа, яка виконувала обов'язки завідуючого, а у самій службовій записці завідуючий ДЛВМ ОСОБА_5 просить оголосити ОСОБА_1 догану та розглянути питання про доцільність його роботи саме у ДЛВМ Комунарського району (що очевидно не виключає можливість переведення ОСОБА_1 до іншого структурного підрозділу ЗМДЛВМ та продовження роботи).

Статтею 148 КЗУпП встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Зі свідчень завідуючого ДЛВМ ОСОБА_5 в якості свідка в судовому засіданні, а також скарги громадян від 16.06.2016 року, вбачається, що порушення, яке стало безпосередньою причиною звільнення ОСОБА_1 з роботи, було скоєно 16.06.2016 року та ОСОБА_5, як керівник структурного підрозділу ЗМДЛВМ, виявив таке порушенням саме 16.06.2016 року, оскільки з його слів був безпосереднім очевидцем конфлікту.

Натомість стягнення у виді звільнення, як одна з форм стягнення за порушення трудової дисципліни, було застосовано до ОСОБА_1 лише 22.07.2016 року, хоча проступок виявлено було 16.06.2016 року, тобто стягнення застосовано після спливу одного місяця з дня виявлення проступку.

Посилання завідуючого ДЛВМ ОСОБА_5 на те, що скарга громадянами була написана лише 23.06.2016 року, на переконання суду, спростовується датою, зазначеною у скарзі як 16.06.2016 року. Дата реєстрації цієї скарги не має значення на визначення початку місячного строку для застосування стягнення за дисциплінарний проступок, оскільки законодавець пов'язує початок такого строку саме з днем вчинення або виявлення проступку, які у цьому випадку співпадають та припадають на 16.06.2016 року.

При цьому суд враховує і те, що завідуючий ДЛВМ ОСОБА_5 не був позбавлений можливості повідомити начальника ЗМДЛВМ про неетичну, за його твердженнями, поведінку ОСОБА_1 одразу після подій, що зокрема, є його прямим обов'язком, передбаченим п. 4.29 Посадової інструкції завідуючого.

Статтею 235 ч. 1,2 КЗУпП визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Усе вищевикладене переконує суд у тому, що порушення чинного законодавства, допущені при звільненні ОСОБА_1 з роботи, безумовно свідчать про безпідставність та незаконність такого звільнення, порушення встановленого порядку звільнення працівника та, відповідно, наявність підстав для поновлення прав ОСОБА_1 шляхом поновлення його на роботі.

Про односторонність проведення перевірок та недотримання принципів рівності, справедливості, неупередженості та об'єктивності при розгляді звернень працівників ЗМДЛВМ керівництвом лікарні свідчить, на думку суду, і те, що за службовими записками завідуючого ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_5 щодо проступків ОСОБА_1 перевірки проводились кожного разу, а їх наслідками були накази про застосування дисциплінарного стягнення до останнього, натомість суду не надано жодного документу який свідчив би про те, що за заявами та скаргами ОСОБА_1, яких за свідченнями свідка ОСОБА_8 було не менше десяти, проводились перевірки, призначались комісії чи взагалі вчинялись будь-які дії щодо з'ясування обставин, викладених в таких заявах. За таких обставин є підстави вважати, що було допущено порушення принципу рівності громадян, встановленого ст. 24 Конституції України та трудових прав громадян, гарантованих ст. 2-1 КЗпП України.

З заяв, повідомлень та скарг ОСОБА_1 (а.с. 35-39, 42-43) вбачається, що останній, окрім керівництва лікарні, багаторазово звертався до різних органів зі скаргами на дії завідуючого ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_5, вважаючи їх незаконними.

Натомість фактично дієвої перевірки за зверненнями ОСОБА_1 проведено не було.

Посилання представників відповідача на те, що законність дій керівництва ЗМДЛВМ при звільненні ОСОБА_1 була предметом перевірки Головного управління держпраці у Запорізькій області, та актом № 08-07-009/0628 від 16.08.2016 року порушень виявлено не було, суд оцінює критично з наступних підстав.

З акту перевірки Головного управління держпраці у Запорізькій області № 08-07-009/0628 від 16.08.2016 року (а.с. 69-77) не виявляється можливим зрозуміти, що саме вивчалось перевіряючим та які саме документи були предметом дослідження, тож такий акт судом не може бути прийнятий до уваги, оскільки з нього неможливо зрозуміти з яких підстав державний інспектор ГУ Держпраці у Запорізькій області дійшов висновку про відсутність порушень законодавства про працю.

Статтею 235 ч. 2 КЗУпП визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з розміру заробітної плати ОСОБА_1, визначеної у довідці про доходи № 113 від 22.09.2016 року (а.с. 88).

Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 8 Порядку).

Таким чином, суд не може погодитись з розрахунком представника позивача (а.с. 161), за яким середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить у 122,60 гривень, оскільки такий розрахунок здійснений з урахуванням липня 2016 року, який був місяцем, в якому відбулось звільнення, в липні 2016 року ОСОБА_1 не було відпрацьовано повний місяць, а до сум, виплачених у липні, включено компенсацію за невикористану відпустку.

Виходячи зі словосполучення «2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата», суд визначає розмір середнього заробітку з урахуванням відповідних показників у травні та червні 2016 року.

Так, у травні 2016 року з урахуванням святкових та вихідних днів було 19 робочих днів, а у червні 2016 року 20 робочих днів, тож середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 87,04 гривні.

Враховуючи, що рішення суду в частині поновлення працівника на роботі підлягає у відповідності до ст. 235 ч. 7 КЗУпП негайному виконанню та з урахуванням положень статей 236, 238 КЗУпП, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час з 23.07.2016 року по 26.12.2016 року включно. Виходячи з кількості робочих днів цей період, а саме: у липні 2016 року 5 робочих днів, у серпні та вересні 2016 року по 22 робочих дня, у жовтні 2016 року 20 робочих днів, у листопаді 2016 року 22 робочих дня, у грудні 2016 року 18 робочих днів, тож розбір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 9487,36 гривень.

При вирішенні позивних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Статтею 237-1 КЗУпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтями 10, 60 ЦПК України обов'язок доведення обставин, які є підставою вимог або заперечень, покладений на сторону, яка на них посилається.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з положень статті 23 ЦК України, яка вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Посилання позивача на погіршення стану його здоров'я у зв'язку з незаконними притягненням до дисциплінарної відповідальності та звільненням судом береться до уваги, заважаючи на пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з цього приводу, які частково узгоджуються з записами в медичній картці ОСОБА_1 (а.с. 162-163), в якій зафіксовані звернення його до сімейного лікаря зі скаргами на дратівливість, пригнічений стан та перебування у стресовій ситуації, натомість суду не надано доказів того, що такий стан здоров'я ОСОБА_1 став наслідком виключно конфліктів на роботі та звільнення.

Натомість суд погоджується з доводами ОСОБА_1 про те, що порушення його конституційних прав, негативне ставлення до нього на роботі, відсутність ефективної перевірки з боку відповідача за його скаргами, оголошення доган та насамкінець звільнення з підстави, передбаченої п. 3 ст. 40 КЗпП України, безумовно були джерелом негативних емоцій, приводом для хвилювань протягом тривалого періоду, а звільнення з роботи за десять місяців до досягнення ним пенсійного віку та можливості оформлення пенсії також поставило ОСОБА_1 у незадовільне матеріальне становище.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд, вважає помірною та справедливою суму компенсації моральної шкоди у 5000 гривень.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тож згідно ст. 88 ч. 3 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Статтею 6 ч. 3 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві об'єднані вимоги як майнового характеру (про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди), так і немайнового характеру (про визнання незаконними та скасування двох наказів, визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі), тож сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача становить 2204,8 гривні (вимоги майнового характеру та три вимоги немайнового характеру).

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України та статті 235 ч. 7 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, а також про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: директор Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4, про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 № 01-04/34 від 05.05.2016 року про оголошення ОСОБА_1 догани.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 № 01-04/38 від 06.05.2016 року про оголошення ОСОБА_1 догани.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 та поновити його на посаді водія автотранспортних засобів Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини.

Стягнути з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2016 року по 26 грудня 2016 року включно в сумі 9487,36 гривень (дев'ять тисяч чотириста вісімдесят сім гривень 36 коп).

Стягнути з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_1 5000 (п'ять тисяч) гривень в рахунок компенсації моральної шкоди.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь держави судовий збір в сумі 2204,8 гривень (дві тисячі двісті чотири гривні 80 коп).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк