АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Винту Ю.М., Кулянди М.І.

секретаря Герман Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування, майнової та моральної шкоди за апеляційною скаргою дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 березня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_1 у грудні 2014 року звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування, майнової та моральної шкоди.

Вказував, що 25 серпня 2012 року о 13 год. біля будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, під час виконання трудових обов»язків, керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 53215» з номерним знаком НОМЕР_3 та причепом марки «НЕФАЗ 8332» з номерним знаком НОМЕР_2, що належать на праві власності дочірньому підприємству «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард», виїхав на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з автомобілем марки «БМВ 520» з номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1

№22ц-679/2016 рік Головуючий у 1 інстанції Піхало Н.В.

Категорія 30 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Цивільна відповідальність дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» застрахована приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Еталон».

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 2 грудня 2013 року стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» шкоду, завдану здоров»ю, в сумі 20669 грн. 01 коп., майнову шкоду в сумі 9330 грн. 99 коп. та моральну шкоду в сумі 1033 грн. 45 коп.

Посилався на те, що довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 5 квітня 2013 року встановлено третю групу інвалідності.

26 червня 2014 року звернувся до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» з заявою про виплату відшкодування у зв»язку із продовженням лікування.

Зазначав, що різниця між розміром збитків, завданих пошкодженням автомобіля марки «БМВ 520» з номерним знаком НОМЕР_1, визначених звітом оцінювача ОСОБА_3 від 29 вересня 2012 року №42-463, та лімітом відповідальності страховика становить 7382 грн. 55 коп.

Просив стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» відшкодування шкоди, завданої здоров»ю, в сумі 11011 грн. 14 коп., пеню в сумі 648 грн. 30 коп., з дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» - майнову шкоду в сумі 7382 грн. 55 коп., шкоду, завдану каліцтвом, в сумі 32527 грн. 29 коп., моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги, просив стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» відшкодування шкоди, завданої здоров»ю, в сумі 11011 грн. 14 коп., пеню в сумі 6181 грн. 62 коп., відшкодування шкоди, пов»язаної в тимчасовою втратою працездатності, в сумі 8317 грн. 45 коп., пеню в сумі 4669 грн. 39 коп., з дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» - майнову шкоду в сумі 7382 грн. 55 коп., шкоду, заподіяну каліцтвом, в сумі 40875 грн. 02 коп., моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 березня 2016 року позов задоволено частково, постановлено стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 4590 грн. 54 коп., пеню в сумі 2280 грн. 16 коп., з дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 1382 грн. 55 коп., шкоду, завдану каліцтвом, в сумі 40875 грн. 02 коп., а в решті відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Дочірнє підприємство «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 березня 2016 року в частині стягнення з дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в сумі 1382 грн. 55 коп., шкоди, завданої каліцтвом, в сумі 40875 грн. 02 коп., скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» підлягає відхиленню з наступних підстав.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судове рішення в частині стягнення з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування в сумі 4590 грн. 54 коп., пені в сумі 2280 грн. 16 коп., відмови у позові ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди, пов»язаної з тимчасовою втратою працездатності та пені, до дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» про стягнення моральної шкоди не оскаржується.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» про відшкодування майнової шкоди та шкоди, завданої каліцтвом, частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.1172 ЦК України та виходив з того, що на дочірнє підприємство «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» слід покласти зобов»язання з відшкодування шкоди, завданої його працівником ОСОБА_2 під час виконання трудових обов»язків.

Водночас суд першої інстанції послався на правила, передбачені ч.2 ст.1195 ЦК України, та визначив відшкодування заробітку (доходу), пов»язаного із каліцтвом, в розмірі мінімальної заробітної плати з 5 квітня 2013 року по 18 січня 2016 року.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про те, що ОСОБА_4 є особою, яка не працювала.

Також висновки суду першої інстанції про стягнення з дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» майнової шкоди в сумі 1382 грн. 55 коп. мотивовані добровільним відшкодуванням ОСОБА_2 такої шкоди в сумі 6000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 25 серпня 2012 року о 13 год. біля будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, під час виконання трудових обов»язків, керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 53215» з номерним знаком НОМЕР_3 та причепом марки «НЕФАЗ 8332» з номерним знаком НОМЕР_2, що належать на праві власності дочірньому підприємству «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард», виїхав на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з автомобілем марки «БМВ 520» з номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1

Відповідно до частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної безпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частині залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, законодавець пов»язує покладення відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, з наявністю вини заподіювача.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 6 листопада 2013 року № 6-108 цс 13.

Вироком Садгірського районного суду м.Чернівці від 11 грудня 2012 року встановлено вину ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді 25 серпня 2012 року о 13 год. біля будинку АДРЕСА_1 та визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.с.15-16 т.1).

За змістом ч.4 ст.61 ЦПК України, п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов»язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст.212 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з дочірнім підприємством «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» (а.с.9-10).

Не можна погодитися з доводами дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард», на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо покладення обов»язку з відшкодування шкоди, пов»язаної з каліцтвом, на приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон».

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2808цс15 зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 ЦК України та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166?1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України, якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім'ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб'єкти, визначені в пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22?31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» про відшкодування майнової шкоди та шкоди, завданої каліцтвом, визначив відповідача дочірнє підприємство «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард».

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, з дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард».

Ураховуючи наведене не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на застосування положеньст.26.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно якої мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить у разі встановлення III групи інвалідності 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Оскільки ЗаконУкраїни «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

За ч. 3 ст. 1197 ЦК України, якщо потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється, за його бажанням, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості.

Аналіз наведених норм у взаємозв'язку дає підстави для висновку про те, що середньомісячний заробіток потерпілого обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати за ч. 1 ст. 1197 ЦК України у тому разі, коли потерпілий на момент завдання шкоди працював та його середній заробіток був меншим від 5 мінімальних розмірів заробітної плати.

Якщо потерпілий на момент завдання шкоди не працював, але до каліцтва перебував у трудових відносинах та був звільнений, застосовуються положення ч. 3 ст. 1197 ЦК України.

Якщо потерпілий взагалі не перебував у трудових відносинах, розмір відшкодування визначається за ч. 2 ст. 1195 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка не працювала.

За таких обставин, судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми ч.2 ст. 1195 ЦК України.

Визначаючи строк відшкодування втраченого заробітку (доходу), суд першої інстанції зазначив, що право на отримання ОСОБА_1 відшкодування у зв»язку з каліцтвом настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією інвалідності.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв'язку з виконанням працівником трудових обов'язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою - в решті випадків.

На підставі п.3 Положення про медико-соціальну експертизу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Частиною 1ст.38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, причину, час настання та групу інвалідності у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також необхідні види медичної та соціальної допомоги.

Як роз»яснив Пленуму Верховного Суду України у абз.2.3 п.22 Постанови від 27 березня 1992 року №6 « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» відшкодування шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я складається зі щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності, та додаткових витрат, що виплачуються протягом строку, на який визначено потребу в них.

Суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання, а особам, які мають право на виплати у зв'язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати у строки, зазначені в підпунктах "а", "б" п.20 цієї постанови.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 березня 2012 року № 6-3цс12 зазначено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 5 квітня 2013 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності.

З приєднаної до матеріалів справи довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 3 червня 2015 року інвалідність встановлено до липня 2017 року (а.с.245 т.1).

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи від 30 жовтня 2015 року №116 на момент проведення експертизи у ОСОБА_1 наявні стан після скалкових зламів обох кульшових западин, вколоченого перелому даху вертлюжної впадини правого кульшового суглобу, федормуючий остеоартрох обоз кульшових суглобів з анкілозуванням - після травматичний двобічний коксоартроз Ш стадії. Зазаначені наслідки ушкоджень (які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 25 серпня 2012 року) перебувають безпосередньо в причинному зв»язку з призначенням підекспертному групи інвалідності.

У відповідності до Інструкції про порядок організації та проведення лікарсько-страхової експертизи №2 від 8 січня 1986 року, а саме у відповідності до п.137в наслідком травмування ОСОБА_1 є виникнення стійкої втрати працездатності на 70% (а.с. 216-221 т.1).

Таким чином судом першої інстанції правильно визначено відшкодування ОСОБА_1 втраченого заробітку (доходу) за період з 5 квітня 2013 року по 18 січня 2016 року в межах позовних вимог.

ОСОБА_4 зазначено правовою підставою позову до дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» про стягнення майнової шкоди положення ст. 1194 ЦК України.

Встановлено, що ОСОБА_4 одержано страхове відшкодування за шкоду, заподіяну майну, в розмірі, який у повному обсязі не відшкодовує завдану шкоду.

Згідно з ч.1 ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Визначаючи розмір майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з звіту оцінювача ОСОБА_3 від 29 вересня 2012 року №42-463 (а.с.36-44 т.1).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення різниця між розміром збитків, завданих пошкодженням автомобіля марки «БМВ 520» з номерним знаком НОМЕР_1 та лімітом відповідальності страховика в сумі 7382 грн. 55 коп., судом першої інстанції враховано відшкодування ОСОБА_2 майнової шкоди в сумі 6000 грн добровільно.

З приєднаних до матеріалів справи розписок вбачається, що ОСОБА_2 надано на відшкодування збитків грошові кошти в сумі 6000 гн. 2 та 3 листопада 2012 року (а.с.107-108 т.1).

Не заслуговують на увагу доводи дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард», на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо відсутності доказів використання ОСОБА_1 на лікування грошових коштів в сумі 10000 грн., які відшкодовано ОСОБА_2 добровільно.

Згідно розписки ОСОБА_2 3 вересня 2012 року надано на відшкодування витрат на лікування ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 грн. (а.с.106 т.1).

За містом ч.1ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності

Відповідно до ч.3 ст.58 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Докази здійснення лікування ОСОБА_1 вартістю 10000 грн. не стосуються обставин заподіяння шкоди майну, що є предметом доказування позовних вимог ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» про відшкодування майнової шкоди.

Ураховуючи наведене судове рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Авангард-Агро» публічного акціонерного товариства «Авангард» відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 березня 2016 року залишити без змін..

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді