Є.у.н.с. 512/272/16-ц
25.05.2016 Провадження №2/512/153/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року Савранський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Лепехи В.А., секретаря судового засідання Пустовіт С.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Савранського районного суду Одеської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вільшанської сільської ради Савранського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

11.05.2016р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вільшанської сільської ради Савранського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що 09.02.2010р. помер її батько ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серії І-ЖД № 220010), який постійно по день смерті проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 у власному будинку. Мати позивача ОСОБА_3, померла раніше 06.03.2004р. (свідоцтво про смерть серії І-ЕД № 413457) (а. с. 10, 11).

Після смерті батька позивача залишилася спадщина у вигляді житлового будинку, який розташований в с. Вільшанка, вул. Прибужська, 7, Савранського району, Одеської області та земельної ділянки площею 1.7202 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, посвідченої Державним актом на право власності на землю серії ЯЕ № 657100.

Заповіт при житті померлий ОСОБА_2 не склав, тому спадкування здійснюється за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця.

Позивач з дня свого народження і по день смерті батька постійно проживала з ним в спадковому будинку і досі продовжує там проживати.

В частині третій ст. 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Окрім позивача інших спадкоємців за законом чи за заповітом немає.

Після смерті батька позивач своєчасно, у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті батька у виді житлового будинку та земельної ділянки. Після чого отримала свідоцтво про право на спадщину за законом згідно якого позивач визнана спадкоємицею померлого ОСОБА_2 на спадкове майно у виді земельної ділянки. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок позивачу було відмовлено і розяснено причину відмови відсутність правовстановлюючих документівта рекомендовано звернутися до суду.

Відсутність правовстановлюючих документів позбавляє ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на прийняття спадщини, що змусило її звернутися до суду із вимогою про визнання права власності на спадкове майно.

25.05.2016р. ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог в повному обсязі (а. с. 30).

Представник відповідача голова Вільшанської сільської ради ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася надала суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутності (а. с. 31).

У відповідності до положень частини 2 статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали та докази, прийнявши до уваги думку позивача, викладену нею в позовній заяві та думку відповідача щодо відсутності заперечень з приводу задоволення позову, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 09.02.2010р. помер батько позивача ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 220010 (а. с. 10).

ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження ІІ-ЕД № 458707 (а. с. 7).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку, що знаходиться в с. Вільшанка, вул. Прибужська, 7, Савранського району, Одеської області.

Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець першої черги після смерті батька ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визнані у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 ЦКУ.

Нотаріусом позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння було відмовлено, оскільки позивачем не подані всі необхідні документи для вчинення нотаріальної дії.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Згідно ст. 267 ЦК України при наявності поважних причин, якими в даному випадку визнано необізнаність з діючим законодавством, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено в судовому засіданні, житловий будинок в спадковому домоволодінні було побудовано в 1981 році. Відповідно до довідок Вільшанської сільської ради № 240, 241 від 06.05.2016р., земельна ділянка площею 0,24 га, яка розташована за адресою с. Вільшанка, вул. Прибужська, 7, Савранського району була надана в користування ОСОБА_2, який помер 09.02.2010р. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства. Він там був зареєстрований та проживав по день смерті (а. с. 20, 21).

Крім того, із свідоцтва на забудову в сільських населених пунктах Української РСР від 26.11.1981р. № 377 та довідки виконавчого комітету районного архітектора № 29 від 05.11.1981р. вбачається, що батькові позивача у 1981 році надано дозвіл на забудову виділеної земельної ділянки, затверджено план будинку і він являється забудовником власного будинку (а. с . 22, 23).

Згідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 вказаного Закону, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування.

Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку».

Відповідачем у справі є відповідна селищна рада, яка в силу ст. 335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Відзивом на позову заяву Вільшанська сільська рада не заперечує проти визнання за позивачем права власності на домоволодіння. Дана обставина свідчить про те, що задоволення пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового та немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Враховуючи те, що позивач являється спадкоємцем за законом після смерті свого батька ОСОБА_2, та є такою, що прийняла спадщину, тому вона має право на набуття права власності на своє ім'я на майно спадкодавця, яке йому належало на правових підставах, однак не було належним чином ним зареєстровано.

Крім того суд вважає, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права та обовязки сторін, а тому у суду наявні підстави щодо прийняття визнання позову відповідача та ухвалення рішення про задоволення позову.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 16, 61, 88, 212-215, ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

1. Прийняти визнання позову представником відповідача головою Вільшанської сільської ради Савранського району Одеської області ОСОБА_4.

2. Позов ОСОБА_1 до Вільшанської сільської ради Савранського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

3. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії КК № 883913, виданий Савранським РВ УМВС України в Одеській області 14.03.2002 року, право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, 1981 року забудови, який розташований в с. Вільшанка, вул. Прибужська, 7, Савранського району, Одеської області, зокрема на: житловий будинок (літера А), літня кухня з погребом (літера Б), сарай (літера В), споруди (І-ІІ d1. К), який залишився після смерті ОСОБА_2, померлого 09.02.2010 року в с. Вільшанка, Савранського району, Одеської області.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Савранський районний суд Одеської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. А. Лепеха