Справа № 711/2916/16-ц
Провадження № 2/712/1522/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2016 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

при секретарі Таран А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕДІТ-СЕРВІС» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період з 01.09.2009 року по 29.09.2014 рік,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «МЕДІТ-СЕРВІС» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період з 01.09.2009 року по 29.09.2014 рік, посилаючись на те, що наказом № 47 від 1 вересня 2009 року він був прийнятий на посаду водія автобуса на приватне підприємство «МЕДІТ - СЕРВІС», що розташоване за адресою: вул. Смілянська. 127 в м. Черкаси. 18006 (директор ОСОБА_2В.).

Наказом № 62 від 29 вересня 2014 року він був звільнений з підприємства згідно п. 4ст. 40 КЗпП України.

Ніяких повідомлень ні усних, ні письмових про нараховані йому суми відповідач не надавав.

В день звільнення повний розрахунок з ним проведений не був, а саме, не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 01.09.2009 року по 29.09.2014 ріку (за 5 років та 29 днів).

Оскільки він знаходився в трудових відносинах із зазначеним приватним підприємством з 1 вересня 2009 року по 29 вересня 2014 року (5 років та 29 днів ), то мав повне право на отримання компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, яка виплачується при звільненні.

Не зважаючи на те, що право працівників на отримання грошової компенсацію за всі дні невикористаної щорічної відпустку закріплено в чинному законодавстві України, а ОСОБА_2 не може не знати про їх існування як роботодавець, але за ради свого збагачення свідомо їх порушує.

На підприємстві щорічна відпустка працівникам взагалі не надається, люди працюють без відпусток, а після звільнення компенсація за невикористану щорічну відпустку працівникам не виплачується, що є грубим порушенням прав людини на відпочинок і Національного законодавства.

Йому також щорічна відпустка не надавалась, а тому у відповідності до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Не зважаючи на цю норму права при звільненні грошова компенсація за невикористану відпустку позивачу виплачена не була.

Надати розрахунок грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку він позбавлений можливості, оскільки роботодавець такого розрахунку не надавав і не надає.

Як вбачається з його індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України, його сумарна заробітна плата за останні 12 місяців перед звільненням з ПП «Медіт-Сервіс» складає 16800 гривень. (12 х 1400 = 16800 грн.)

Кількість календарних днів за останні 12 місяців перед звільненням складатиме 365, за винятком святкових і неробочих днів ( ст. 73 КЗпП України) - 355 днів.

Середньоденний заробіток буде складати 47 грн. 32коп. (16800 : 355 = 47.32 грн.)

Щорічна відпустка для водія встановлена законодавством - 24 календарні дні. Сумарна кількість днів щорічної відпустки за період його роботи на ПП «Медіт-Сервіс» за 5 років та 29 днів складатиме 122 дні (5 х 24 + 2 = 122).

За період його роботи з 01.09.2019 року по 29.09.2014 року. відповідач зобовязаний сплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 5773 гривні 04 копійки (47,32 х 122 = 5773.04).

Просить суд стягнути з приватного підприємства «МЕДІТ - СЕРВІС» на його користь грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 1 вересня 2009 року по 29 вересня 2014 року (5 років та 29 днів ).

30.06.2016 року ОСОБА_3 скерував до суду розрахунок компенсації за невикористану відпустку, в якому вказує, що ПП «Медіт-Сервіс» повинно сплатити позивачу не донараховану компенсацію за невикористану щорічну оплачувану відпустку в сумі 418,84 грн. (182,24 + 236,60=418,84 грн.)

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, та просив суд стягнути з ПП «Медіт-Сервіс» на його користь не донараховану компенсацію за невикористану щорічну оплачувану відпустку в сумі 418,84 грн.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та просили суд в позові відмовити, надавши свої заперечення до позову, які приєднані до матеріалів справи.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами першою, третьою статті 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу № 47 від 01.09.2009 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду водія маршрутного автобуса на приватного підприємства «Медіт-Сервіс».

Наказом № 62 від 29.09.2014 року ОСОБА_1 був звільнений з підприємства ПП «Медіт-Сервіс».

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 грудня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ПП «Медіт-Сервіс», ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, яким визнано незаконним та скасовано наказ № 62 від 29 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлено його на посаді водія в ПП «Медіт-Сервіс» з 30 вересня 2014 року. Стягнуто з ПП «Медіт-Сервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3945,06 грн., моральну шкоду в сумі 2000 грн., всього 5945,06 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

На підставі даного рішення, наказом ПП «Медіт-Сервіс» № 83 від 26 грудня 2014 року ОСОБА_1 з 30 вересня 2014 року поновлено на роботі; перераховано йому середній заробіток за один місяць; скасовано наказ № 62 від 29 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 17 лютого 2015 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 грудня 2014 року скасовано. Вказане рішення в частині часткового задоволення позову: про визнання незаконним та скасування наказу № 62 від 29 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст. 40 КЗпП України; про поновлення ОСОБА_1 на посаді водія в ПП «Медіт-Сервіс» з 30 вересня 2014 року; про стягнення з ПП «Медіт-Сервіс» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 3945,06 грн., моральної шкоди в сумі 2000 грн., всього 5945,06 грн. - скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю. Судом касаційної інстанції дане рішення залишено без змін.

На виконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 17 лютого 2015 року наказом ПП «Медіт-Сервіс» № 20 від 04 березня 2015 року, наказ № 83 від 26 грудня 2014 року вважати таким, що втратив чинність; звільнено ОСОБА_1 з посади водія за прогули з 29 вересня 2014 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Отже, судом достовірно встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 був звільнений з ПП «Медіт-Сервіс» 29 вересня 2014 року. Також факт звільнення ОСОБА_1 підтверджується записом в трудовій книжці ОСОБА_1, який підтверджує звільнення позивача саме 29.09.2014 року.

Відповідно до положень ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч. 1ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За правилами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.23 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи.

У позовній заяві позивач вказував, що у день його звільнення відповідачем не було виплачено компенсацію за невикористані 122 дні основної відпустки із розрахунку середньоденної заробітної плати 47,32 грн. в загальній сумі 5773,04 грн.

При звільненні ОСОБА_1 29.09.2014 року підприємством ПП «Медіт-сервіс» були нараховані всі виплати, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю № ВЗП-000063 за вересень 2014 року про нарахування ОСОБА_1 всіх належних сум при звільненні та відомістю га виплату грошей № ВЗП-000063 від 29.09.2014 року.

Позивач ОСОБА_1 категорично відмовився отримувати розрахунок про що був складений акт про відмову від підпису на отримання коштів від 29.09.2014 року в присутності свідків.

Після неодноразових нагадувань та прохань прийти та отримати компенсацію за

невикористану відпустку позивач не реагував тому ОСОБА_1 11.12.2014 року було

направлене письмове повідомлення.

В наданому суду розрахунку компенсації за невикористану відпустку позивач ОСОБА_1 вказує, що сумарна кількість днів щорічної відпустки за період його роботи з 01.09.2009 року по 29.09.2014 року складає 122 дні в сумі 5773,04 грн. Позивач не заперечує що відповідно розрахункового листка йому нараховані відпускні (компенсація за невикористану відпустку за 2009-2014 рік) в сумі 4643,24 грн., а відповідно до листка по заробітній платі за лютий 2015 року йому нараховані відпускні за 2013 рік в сумі 947,56 грн.,тобто суми відпускних нарахований складає 5590,80 грн. (4643,24 + 947,56), в звязку з чим підприємством не донараховано 182,24 грн. (5773,04-5590,80=182,24 грн.)

Відповідно до п. 2 постанови КМУ «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Суд приходить до математичних розрахунків:

-за період його роботи з 01.09.2009 року по 29.09.2014 року сумарна кількість днів щорічної відпустки складає 121 день;

-заробітна плата за останні 12 повних місяців складає 16820 грн. (16820,00: (365-10) (кал. дня) = 47,38 грн.

-121х47,38 = 5732,98 грн.

За розрахунково-платіжною відомістю № 18 за вересень 2014 року ОСОБА_1 нараховано: за відпрацьованих 7 днів 653,33 грн., компенсація 7946,40 грн. Після утримань та відрахувань на руки: 6831,62 грн. Однак при нарахуванні вказаних коштів бухгалтером була допущена помилка, яка в березні 2015 року відповідно до п. 3 відомостей про нарахування заробітної плати до Пенсійного фонду України була виправлена.

Позивачу пропонувалося отримати вказані кошти, але в звязку з тим, що останній ігнорував та кошти не отримував йому було надіслано листа.

Посилання позивачем, в судових дебатах, на той факт, що представником відповідача надавались якісь невідомі документи, начебто з Пенсійного фонду, з якими його навіть не ознайомили в судовому засіданні не відповідають дійсності, оскільки в судовому засіданні оглядалися документи з Пенсійного фонду, а саме відомості про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам за 9 місяць 2014 року та 3 місяць 2015 року, та стороною відповідача надавалися пояснення, відповідно до яких вказані документи свідчать про те, що бухгалтером при першому нарахуванні сум за невикористані відпустки була допущена помилка, яка в 3 місяці 2015 року була виправлена.

В подальшому відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.12.2014 року ОСОБА_1 був поновлений на роботі, та відповідно до наказу № 9 від 23.01.2015 року ОСОБА_1 надавалася щорічна відпустка за 2013 рік на 24 календарні дні з 08.02.2015 року по 03.03.2015 року. Головний бухгалтер в свою чергу провела розрахунки, а саме: 24 календарні дні х 39,48 грн. (середньомісячна заробітна плата) = 947,52 грн. (бухгалтером нараховано 947,56 грн.) та включила до відомостей за лютий 2015 року. Позивач дані грошові кошти отримав за три дні до початку відпустки згідно чинного законодавства. При нарахуванні даної відпустки бухгалтером брався період за 12 попередніх опрацьованих місяців 2013 року та вираховувався середній заробіток який становив 39,48 грн.

З вищевказаний наказом № 9 від 23.01.2015 року ОСОБА_1 був не згоден, а саме з датою надання відпустки, про що ним особисто був зроблений запис на наказі, однак кошти в касу підприємства позивачем не повернуто, а відпустка була використана позивачем в повному обсязі. Даний наказ позивачем не оскаржений та є чинним на момент розгляду даної справи.

Посилання позивача на той факт, що йому не зрозуміло чому йому було надано першу відпустку аж за 2013 рік, оскільки він працював на підприємстві з 01.09.2009 року по 29.09.2014 року і жодного разу не був у відпустці, та відповідно до ЗУ «Про відпустки» надання відпустки не по порядку років не допускається, суд оцінює критично, оскільки Законом України «Про відпустки» не встановлено порядку надання відпусток по роках.

На виконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 17 лютого 2015 року наказом ПП «Медіт-Сервіс» № 20 від 04 березня 2015 року «Про скасування наказу» ОСОБА_1 був звільнений з посади водія за прогули з 29.09.2014 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. З копією наказу ОСОБА_1 був ознайомлений та отримав його копію.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні , проводиться в день звільнення.

Як вимагає ст. 116 КЗпП України ОСОБА_1 при звільненні були нараховані всі належні йому суми на момент звільнення, а саме: 122 дні (загальна кількість невикористаної відпустки) 24 дні (використана відпустка 2013 року) = 98 дні (залишилося невикористаної відпустки) х 47,38 (середньомісячна заробітна плата) = 4643,24 грн. (без відрахувань та утримань). Вказані кошти були виплачені позивачу, що підтверджується розрахунковим листок при звільненні по заробітній платі від 04.03.2015 року та відомістю на виплату грошей № ВЗП-000089 за березень 2015 року.

Таким чином, судом під час розгляду даної справи з заявлених позивачем підстав не було встановлено порушення відповідачем прав позивача на виплату належної йому компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період роботи з 01.09.2009 року по 29.09.2014 року, а тому дані вимоги не підлягають до задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 29.09.2014 року по 04.03.2015 року також не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено вичерпний перелік підстав (випадків), коли виплачують компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Таку компенсацію, зокрема, надають під час звільнення працівника грошову компенсацію виплачують за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 82 КЗпП України, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються, зокрема, час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка та час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу)

Виходячи з вищенаведених норм, щорічні відпустки надаються лише у випадку наявності трудових відносин між працівником та роботодавцем, в межах наявного трудового договору, якщо працівник працював протягом робочого року, за який повинна надаватися така відпустка. Робочий рік відліковується при цьому з дня укладення трудового договору. Припинення відліку робочого року припиняється відповідно, з моменту припинення трудових відносин (які можуть мати місце лише в межах дії трудового договору).

Пунктом 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, у тому числі, за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул).

Трудовий договір з ОСОБА_1 припинений 29.09.2014 року. Іншого трудового договору після 29.09.2014 між ПП «Медіт - Сервіс» та ОСОБА_1 в порядку ст. 24 КЗпП України не укладалося.

Відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.09.2014 № 62 в частині скасування наказу від 29.09.2014 року № 62 поновлення на роботі ОСОБА_1 з 30.09.2014 року останнього було поновлено на роботі з 30.09.2014 року, однак це відбувалося винятково в межах вимог щодо негайного виконання судового рішення про поновлення на роботі та сплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Саме рішення суду першої інстанції в законну силу не вступало, після його скасування був відповідно скасований наказ від 29.09.2014 року № 62 поновлення на роботі ОСОБА_1 з 30.09.2014 року, а правовідносини між працівником та підприємством повернуті у стан, який існував на 29.09.2014 року.

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази на підставі вказаних норм закону, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕДІТ-СЕРВІС» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні слід відмовити.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 36, 47, 74, 83, 116 КЗпП України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 202, 212, 213-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕДІТ-СЕРВІС» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період з 01.09.2009 року по 29.09.2014 рік - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: