УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

МазурЛ.М., Писаної Т.О., ЮровськоїГ.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного та іпотечного договорів несправедливими та недійсними,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати укладені між нею та публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») кредитний договір від 03 червня 2008 року № 49Г03-08 та іпотечний договір від 03 червня 2008 року № 44Г09-08 несправедливими та недійсними.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 03 червня 2008 року між нею та ВАТ «ВТБ Банк» укладено кредитний договір №49Г03-08, відповідно до якого банк надав їй споживчий кредит у сумі 149 500 дол. США зі строком повернення до 2028 року, сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних.

ОСОБА_4 вказувала, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 03 червня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір № 44Г09-08, відповідно до якого вона як іпотекодавець передала відповідачу в іпотеку квартиру, яка була придбана за отримані кредитні кошти, та згідно з п.1.4 іпотечного договору сторони оцінили предмет іпотеки в розмірі 725 075 грн, що на момент укладення договору становило 149 500 дол. США.

Позивачка зазначала, що відповідач надав їй кредит в іноземній валюті, яка має тенденції до зростання по відношенню до гривні, не надав їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, та сукупну вартість кредиту у національній валюті, чим порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), при цьому вартість іпотечного майна визначена договором у національній валюті за курсом на день укладення іпотечного договору.

Вважаючи несправедливими умови договорів у частині надання кредиту в доларах США, що передбачає погашення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами у цій же валюті, що на думку ОСОБА_4 є зловживання правом, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України покладені договором на споживача, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, позовні вимоги просила задовольнити.

Заочним рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 04 серпня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 03 червня 2008 року № 49Г03-08, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4

Визнано недійсним іпотечний договір від 03 червня 2008 року № 44Г09-08, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» задоволено, заочне рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 04 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Стаття 18 Закону містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України ); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що кредитний договір не містить графіку платежів, детального розпису сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), тобто істотних умов кредитного договору; крім того, банк у належній формі не надав позичальнику необхідну інформацію про оцінку можливих змін курсу іноземної валюти на майбутній час дії кредитного договору, а тому дійшов висновку про те, що умови кредитного договору суперечать принципам свободи договору та добросовісності та є несправедливими.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував роз'яснення, викладені у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та виходив із наявності у відповідача банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, отриманої в установленому порядку відповідно до вимог ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що Закон, діючий на час укладення між сторонами кредитного договору від 03 червня 2008 року, не передбачав заборони на надання споживчих кредитів у іноземній валюті, а тому відсутні підстави для визнання спірних договорів недійсними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі №6-190цс15.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки така стосується правовідносин, які виникають із договору лізингу, і хоча предметом перегляду у цій справі було визнання недійсним договору у зв'язку з порушення Закону, проте з інших підстав, ніж заявлено ОСОБА_4 у цьому позові.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О.Писана

Г.В. Юровська