АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2148/16 Справа № 205/1866/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Міхеєва В.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Свистунової О.В., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування уточнених у листопаді 2015 року вимог зазначила, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 30 листопада 1961 року, відділом комунального господарства Ленінського району м. Дніпропетровська, у відповідності до рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих №264 від 22 серпня 1961 року «Про відвід земельної ділянки» її чоловікові ОСОБА_7 була надана земельна ділянка №14-а по вул. Рудничній в м. Дніпропетровську (нова адреса вул. Руднична, 16) площею 600 кв.м. Вказаний Договір було посвідчено 20 грудня 1961 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, у період з 1960 по 1962 рік спільною працею та за спільні кошти вони збудували на відведеній земельній ділянці житловий будинок та господарські будівлі та споруди.

Оскільки на момент створення обєкту нерухомого майна була відсутня правова норма щодо обовязкової державної реєстрації індивідуального житлового будинку, така реєстрація не проводилась.

Після смерті чоловіка ОСОБА_7, який помер 17 вересня 1996 року, відкрилась спадщина на житловий будинок №16 по вул. Рудничній у м. Дніпропетровську. Як спадкоємець першої черги, позивач не зверталася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але прийняла спадщину на підставі п.1 ч.1 ст.549 ЦК України в редакції 1963 року.

Оскільки виникла необхідність реєстрації спадкового майна, позивач звернулася до державного нотаріуса Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння по вул. Руднична, 16 у м. Дніпропетровську, але постановою від 12 грудня 2014 року нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спірне домоволодіння та розяснено право на вирішення питання у судовому порядку.

Позивач просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Руднична №16 та складається з: А-1 житловий будинок, загальною площею 108,2 кв.м, житловою площею 25,1 кв.м та господарчих будівель та споруд: Б-літня кухня, Б1-літня кухня, Г-душ, Д-вбиральня, Е-навіс, Ж-сарай, З-вхід у погріб, И-сарай, К-гараж, №1-5, I-II-споруди (вимощення, ворота, огорожа, хвіртка) після смерті чоловіка ОСОБА_7.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково.

Суд визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину домоволодіння №16 по вул. Руднична в м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_7, померлого 17 вересня 1996 року.

У задоволенні позову в іншій частині судом відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 21 травня 1959 року ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 (а.с.7).

Рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих у м.Дніпропетровську №264 від 22 серпня 1961 року ОСОБА_7 було надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці під №14-а по вул.Руднична у м. Дніпропетровську площею 600 кв.м. (а.с.77-79).

На підставі зазначеного рішення виконкому відповідно до ОСОБА_9 від 21 вересня 1961 року в користування ОСОБА_7 було відведено в натурі земельну ділянку загальною площею 600 кв.м у м. Дніпропетровську по вул. Руднічна, 14-а та 02 жовтня 1961 року видано план земельної ділянки (а.с.11,14).

Між відділом комунального господарства Ленінського району м. Дніпропетровська та ОСОБА_7 30 листопада 1961 року було укладено Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності з кількістю кімнат від однієї до пяти включно житловою площею не більше 60 кв.м, посвідчений 20 грудня 1961 року у Другій Дніпропетровській міській нотаріальній конторі за реєстровим № 1-3816, згідно якого ОСОБА_7 було виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. за адресою м.Дніпропетровськ, вул. Руднична, 14-а (а.с.77-79).

На відведеній земельній ділянці у період 1960-1962 років ОСОБА_7 було побудовано А-1 житловий будинок, загальною площею 108,2 кв.м, житловою площею 25,1 кв.м та господарчі будівлі та споруди: Б-літня кухня, Б1-літня кухня, Г-душ, Д-вбиральня, Е-навіс, Ж-сарай, З-вхід у погріб, И-сарай, К-гараж, №1-5, I-II-споруди (вимощення, ворота, огорожа, хвіртка), що підтверджується Технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду (а.с. 16-18).

Відповідно до інформаційної довідки Міського комунального підприємства «Земград» від 03 серпня 2007 року № 1352 на звернення ОСОБА_2 щодо зміни адреси домоволодіння по вул. Руднична, запропоновано до визнання права власності на нерухоме майно використовувати тимчасову адресу вул. Руднична, 16 (в минулому вул. Руднична,14-а), яка відповідає матеріалам виконавчої зйомки та даним чергового адресного плану міста (а.с.80).

ОСОБА_7 помер 17 вересня 1996 року (а.с.6).

На час смерті ОСОБА_7 разом з ним були зареєстровані та проживали дружина ОСОБА_2, син ОСОБА_10, невістка ОСОБА_9 та онука ОСОБА_11

Зазначені обставини підтверджуються довідкою від 22 листопада 2014 року, виданою головою квартального комітету №54 ОСОБА_12 та копією домової книги на будинок №14 по вул.Руднична в м. Дніпропетровську (а.с.47 (на звороті), 112-132).

За життя ОСОБА_7 правовстановлюючий документ на побудований будинок не отримав та право власності не зареєстрував.

Постановою державного нотаріуса Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 12 грудня 2014 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_2 було відмовлено у видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Руднична, буд 16 через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу та розяснено право на вирішення питання у судовому порядку (а.с.10).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_7, померлого 17 вересня 1996 року, відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння №16 по вул. Рудничній у м. Дніпропетровську, побудованого у період з 1960 по 1962 роки спільно подружжям ОСОБА_7.

Оскільки на час смерті ОСОБА_7 разом з ним були зареєстровані та проживали його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_10, які як спадкоємці першої черги за законом відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, прийняли спадщину, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності тільки на 1/4 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів у повній мірі погодитися не може, виходячи з такого.

На момент закінчення будівництва спірного домоволодіння у 1962 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Відповідно до ОСОБА_9, складеного представником бюро технічної інвентаризації на підставі інструкції Міністерства юстиції та Міністерства комунального господарства УРСР від 23-25 грудня 1947 року, Технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду та технічного висновку, складеного ТОВ фірма «Технологія», яке має Ліцензію Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України Серія АВ № 195627 «Будівельна діяльність», житловий будинок та господарчі будівлі та споруди, розташовані по вул. Руднична, 16 у м. Дніпропетровську знаходяться у задовільному стані (категорія ІІ) та придатні до подальшої експлуатації (а.с.15, 16-18, 27-32).

Будівництво житлового будинку, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час завершення його будівництва законодавства, на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на підставі наданого ОСОБА_7 виконавчим комітетом дозволу на його будівництво, тому, враховуючи правовий висновок, який міститься в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі № 6-137цс13, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 за життя набув право власності на спірне домоволодіння.

Суд першої інстанції вірно встановив, що після смерті ОСОБА_7 спадкоємцями за законом є його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_10

У той же час, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_10 після смерті батька із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертався та помер 07 червня 2010 року (а.с.92).

Після смерті ОСОБА_10 із заявою про прийняття або відмову від спадщини також ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалося, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а.с.103).

Крім того, спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_10, а саме його дружина ОСОБА_6 та донька ОСОБА_5, власноруч в судовому засіданні написали заяви, в яких зазначено, що ОСОБА_10 відмовився від своєї частки на користь матері та самі вони на спадщину ОСОБА_10 не претендують.

Отже, єдиною спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_7, померлого 17 вересня 1996 року, на домоволодіння №16 по вул.Руднична в м.Дніпропетровську є ОСОБА_2

Оскільки судом першої інстанції неповно було зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення пілягає скасуванню на підставі п.п.1,3 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину домоволодіння №16 по вул. Руднична в м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_7, померлого 17 вересня 1996 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1 право власності на домоволодіння №16 по вул. Руднична в м. Дніпропетровську, що складається з: А-1 житловий будинок, загальною площею 108,2 кв. м, житловою площею 25,1 кв.м та господарських будівель та споруд: Б-літня кухня, Б1 літня кухня, Г-душ, Д-вбиральня, Е-навіс, Ж-сарай, З-вхід у погріб, И-сарай, К-гараж, №1-5, І-ІІ споруди (Вимощення, Ворота, Огорожа, Хвіртка) в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_7, померлого 17 вересня 1996 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді