Ухвала

Іменем України

26 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

ГримичМ.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Дзержинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України, про скасування рішення Харківської міської ради, визнання недійсним свідоцтва на право власності та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він зі своєю родиною на підставі ордеру від 6 вересня 1991 року, виданого Харківською квартирно-експлуатаційною частиною як військовослужбовцю, зареєстрований та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2. На підставі рішення № 496 Харківської міської ради від 24 жовтня 2012 року з урахуванням рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 9 серпня 2011 року, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 визнані користувачами частини житлового приміщення - кімнат № 1 та № 5, житловою площею 24, 55 кв.м та приміщеннями загального користування у зазначеній вище комунальній квартирі займає ОСОБА_6 З 1993 року житлові кімнати № 2 та № 3 займає військовослужбовець ОСОБА_7 зі своєю родиною. Відповідно до листа Начальника КЕВ м. Харкова № 1704 від 17 квітня 2015 року, у 2007 році ОСОБА_7, який проживав у квартирі АДРЕСА_2, на склад родини 5 осіб, до якої входив відповідач ОСОБА_3, отримав чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1, при цьому займані кімнати за попереднім місцем проживання повинен був звільнити. Деякий час після отримання ордеру ОСОБА_7 продовжував проживати зі своєю родиною в кімнатах № 2 та № 3 квартири АДРЕСА_2, мотивуючи тим, що нове житло поки не придатне для проживання у зв'язку з ремонтом. На підставі рішення Харківської міської ради від 10 квітня 2013 року № 200 «Про визнання наймачами житлової площі», ОСОБА_3 був визнаний наймачем спірної квартири. Проте, на думку позивача, у Харківської міської ради не було правових підстав для визнання його наймачем кімнат № 2 та № 3 у квартирі АДРЕСА_2 зі складом сім'ї 2 особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_9 Також позивачу стало відомо, що на ОСОБА_3 та ОСОБА_9 отримали свідоцтво про право власності на ці кімнати, видане 4 червня 2013 року відділом приватизації прав та їх обтяжень.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що позивач із родиною потребує поліпшення житлових умов та перебуває на квартирному обліку з 27 березня 1997 року, то при звільненні спірної частки квартири родиною ОСОБА_3, він має право ставити питання перед міською радою та квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова про надання звільненого в квартирі житлового приміщення у своє користування, позивач просив визнати недійсним та скасувати рішення Харківської міської ради від 10 квітня 2013 року в частині визнання ОСОБА_3 наймачем кімнат № 2 та № 3 у комунальній квартирі АДРЕСА_2, зі складом сім'ї 2 особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_9; визнати недійсним та скасувати свідоцтво право власності, видане 4 червня 2013 року відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_9; зняти з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_9 у спірній квартирі; виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_9 з кімнат № 2 та № 3 зазначеної квартири; надати ОСОБА_2 та членам його родини у користування житлові кімнати № 2 та № 3 в цій комунальній квартирі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення, посилаючись неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обгрнутованого висновку про те, що спірні житлові приміщення на час пред'явлення ОСОБА_2 позову не є вільними, тому останній не має права вимагати надання йому цих кімнат у користування в порядку ст. 54 ЖК України.

При цьому Харківська міська рада заперечувала проти позову ОСОБА_2, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 10 квітня 2013 року наймачем спірних кімнат визнаний ОСОБА_3, а в подальшому вони були передані йому у власність.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич