Справа № 415/7335/15-ц
Провадження № 2/415/523/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.07.16 р. Лисичанський міський суд Луганської області

у складі: головуючого судді Бойко С.Л.

при секретарі Данько Л.С., Нестеренко С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Лисичанськ справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права володіння,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з дійсним позовом і в його обґрунтування пояснила, що з 2002року по теперішній час вона проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Іншого житла у неї немає. Власниками вищевказаної квартири, по ? частці є її діти, син ОСОБА_2, дочка ОСОБА_3, які мають своє житло. Квартиру АДРЕСА_1 позивач купила в 2002 році у дружини сина, ОСОБА_4, а в 2009 році подарувала вищевказану квартиру сину за його наполяганням, піддавшись його умовлянням і обіцянкам підтримки її в старості. З 2009 року позивач користується сервітутним правом на квартиру зі згоди її дітей, фактично володіє квартирою. З 2002 року по теперішній час позивач здійснює догляд за квартирою, сплачує комунальні послуги, за свій рахунок виконує поточний ремонт, покращує майно, утеплення квартири, встановлення лічильників. Син зовсім не надає допомоги в підтримці квартирі в належному стані, забезпечення ремонту, перешкоджає їй в укладанні договорів найму квартирі з квартирантами за умовою забезпечення ремонту наймачами. Дочка надає їй посильну допомогу в придбанні будматеріалів, предметів домашнього побуту, організації ремонту в квартирі. В період з 25.07.2014 року по 27.07.2014 року її житло, а саме квартира АДРЕСА_2 було сильно пошкоджено вибухом снаряда під час бойових дій зі звільнення Лисичанська. ЇЇ прихильний вік, невелика пенсія, фізичний стан не дають змоги здійснювати ремонт житла в зв'язку з чим вона вимушена тимчасово проживати у дочки. Син з нею не спілкується після скоєння ним злочину проти своєї сестри, ОСОБА_3, за який був засуджений вироком Лисичанського міського суду від 28.09.2012року за ч.1 ст.122 КК України. У позивача немає іншого житла. Дані обставини змушують позивача звернутися до суду з дійсним позовом з метою забезпечення гарантії її прав, встановлених законом. На підставі вищевикладеного просить суд визнати право володіння чужим майном за ОСОБА_5 на квартиру будинку №18 по вул. Чекістів м. Лисичанськ.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, дав аналогічні пояснення викладеним у позовні заяві і доповнив наступним. ОСОБА_1 є його тещею, яка зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2002року, де проживала до червня 2013 року. ОСОБА_1 отримала в 2009 році складну травму у звязку з чим не має можливості самостійно обслуговувати себе. Певний час після отримання травми вона продовжувала проживати в спірній квартирі, за нею доглядала дочка та син, та через скоєння відповідачем злочину проти дочки позивача, ОСОБА_3, позивачка стала проживати з червня 2013 року разом з дочкою, ОСОБА_3, яка здійснює догляд за матірю. В період з 25.07.2014 року по 27.07.2014 року квартира АДРЕСА_3 була сильно пошкоджено вибухом снаряда під час бойових дій зі звільнення Лисичанська і з позивач була вимушена здати квартиру у піднайом квартирантам з митою проведення ремонту в квартирі за їх рахунок. З 2013 року і по теперішній час в квартирі проживають квартиранти, які погодилися відремонтувати квартиру. До теперішнього часу ремонт в квартирі не закінчено. Просить позовні вимоги задовольнити, визнати за позивачем право володіння квартирою № 11 в будинку №18 по вул.Чекістів м. Лисичанськ, так як визнання це дасть можливість позивачу без згоди з відповідачами здавати квартиру в оренду.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги позивача не визнав, та суду пояснив, що ОСОБА_1 є його матірю, яка з 2002 року проживала в ІНФОРМАЦІЯ_3, як власниця квартири. 11.06.2009 року ОСОБА_1 подарувала йому вищевказану квартиру, та залишилася проживати в ній як член його родини. 16.03.2010 року він подарував своїй сестрі, ОСОБА_3 ? частину квартири АДРЕСА_4. Мати проживала в спірній квартирі, як член сімї власників квартири до 2013року, в червні 2013 року сестра забрала матір до себе і мати стала проживати разом з сестрою за адресою м.Лисичанськ, вул.Космічна 9-а, а квартиру його сестра стала здавати у найм квартирантам. Мати є особою похилого віку та хворою людиною і він вважає, що їй навіть невідомо про позови, які надходять від її імені до суду, по скільки представник матері скориставшись дорученням, яке мати йому видала, самостійно, з власної ініціативи звертається до суду з різними позовами. Він ніколи не забороняв матері проживати та користуватися квартирою, але був проти того, що б його сестра без його відома здавала квартиру в оренду. З приводу цього питання, а саме про виселення квартирантів, знаходилися и знаходяться справи у суду. Мати фактично не проживає в квартирі з 2013року та не користується даною квартирою, в квартирі з 2013року проживають квартиранти. Ремонт в квартирі після подій 2014року він не робив, по скільки не має доступу до квартири, комунальні послуги по квартирі він також не сплачує, так як в квартиру постійно проживають квартиранти, які і сплачують комунальні послуги. Просить в позовних вимогах відмовити у звязку з необґрунтованістю.

Представник відповідача, ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав та пояснив, що його довіритель ніколи ні яким чином не перешкоджав позивачу користуватися квартирою №11 в будинку №18 по вул. Чекістів м.Лисичанськ. Просить в позовних вимогах відмовити у звязку з необґрунтованістю.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася, надала заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнала повністю, просить справу розглянути у її відсутність.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожний має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 була власницею квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.01.2002 року приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу за №352. (а.с.97).

11.06.2009 року ОСОБА_1 подарувала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування квартири від 11.06.2009року, посвідченого державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-1289. (а.с.97).

16.03.2010 року ОСОБА_2 подарував ? частку квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3, що підтверджується договором дарування ? частки квартири від 16.03.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-433 (а.с.99).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383ЦК України, ст.150 ЖК України, які визначають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів сімї, та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, і проти чого не заперечують сторони позивач ОСОБА_1 після укладення вищевказаних договорів дарування продовжувала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до довідки № 2478/10-02 від 29.03.2016року за адресою АДРЕСА_5 зареєстрована ОСОБА_1 з 29.01.2002року. (а.с.130).

Згідно до виписки з постанови лікарської консультаційної комісії №140 від 29.04.2015року ОСОБА_1 отримала тяжку травму, закритий перелом шейки правого стегна і потребувала і на даний час потребує постійного стороннього догляду, не здатна до самообслуговування (а.с. 34).

Як було встановлено в судовому засіданні дану травму ОСОБА_1 отримала в грудні 2009 року і з часу отримання травми до червня 2013 року ОСОБА_1 продовжувала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_3, де за нею здійснювали догляд дочка та син. В червні 2013року ОСОБА_3 забрала матір до себе, де остання проживає на теперішній час та дочка за нею доглядає.

Як вбачається з висновку від 29.11.2013 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_2, дільничним інспектором міліції Лисичанського МВ ГУМВС України у Луганські області лейтенантом міліції ОСОБА_8 було розглянуто матеріали за заявою ОСОБА_2 і було встановлено, що ОСОБА_1 зі згоди ОСОБА_3 здала в найм ОСОБА_9 та членам родини остатнього квартиру АДРЕСА_3 без згоди ОСОБА_2 (а.с.131).

Відповідно до договору найма квартири від 01.09.2014року ОСОБА_1 зі згоди ОСОБА_3 здала в найм ОСОБА_10 та членам родини останньої квартиру АДРЕСА_3 строком з 01.09.2014р. по 01.08.2015р. (а.с.121-122).

В жовтні 2014року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про виселення. Заочним рішенням Лисичанського міського суду від 01.04.2015року вимоги ОСОБА_2 було задоволено. Рішенням Судової колегії судової колегії з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області рішення Лисичанського міського суду від 01.04.2015року було скасовано і у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено за порушенням процесуальних норм.

Як вбачається з вищевикладеного, позивач з 2013року фактично проживає у дочки і не користується як член родини власників квартирою №11 в будинку №18 по вул. Чекістів м.Лисичанськ.

На теперішній час у квартирі також мешкають квартиранти, проти чого не заперечують сторони.

Право на житло (користування ним, усунення перешкод в користуванні ним) підлягає захисту лише у випадках порушення прав особи.

У судовому засіданні не найшло свого підтвердження, що відповідачами порушено право позивача, як члена їх родини, на користування квартирою № 11 в будинку №18 по вул..Чекістів м.Лисичанськ і відповідачі не чинити позивачу перешкод у користуванні цією квартирою.

Позивач просить визнати її право володіння квартирою №11 в будинку №18 по вул. Чекістів м.Лисичанськ з метою мати можливість без згоди власників квартири здавати квартиру у оренду, що підтвердив у судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_6

Згідно ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини Кожна людина має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

У відповідності до ст.398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником, або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Найпоширенішим серед речових прав на чуже майно чи речі є володіння чужою річчю чи майном. За своєю юридичною природою володіння не є правом. Це фактичний стан, за яким володілець має певну річ чи майно, вважає цю річ чи майно своїм, яке належить йому за правом, але самого права не має. Про те, що володілець не має права на річ, якою володіє, він може знати, а може й не знати. Для визначення володіння це значення не має.

Отже, для такого фактичного стану необхідні два елементи: об'єктивний фактично мати річ у своєму володінні і суб'єктивний вважати дану річ своєю, такою, що належить йому за правом. За наявності цих двох елементів фактична наявність речі в певної особи визнається володінням. Звідси випливає, що володіння це не право, а факт, фактичне володіння, фактичний стан, за яким володілець має річ і вважає її своєю.

Слід визнати, що володіння як юридичний факт можливе без відповідного правового підґрунтя, тобто без правового титулу безтитульне володіння. Володіння, яке спирається на певний правовий титул це законне володіння і воно не потребує якогось спеціального захисту, крім того, що надається тим самим титулом, на який воно спирається. Якщо це володіння власника, воно захищається правом власності, якщо це володіння наймача, орендаря тощо, то воно захищається відповідним договором.

Законним володінням визнається володіння, яке спирається на відповідний правовий титул. Якщо фактичне володіння такого титулу не має, воно визнається незаконним. Незаконне володіння у свою чергу поділяється на добросовісне і недобросовісне. Добросовісним визнається володіння, коли володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю чи майном. Критерієм розмежування цих видів володіння є суб'єктивний фактор незнання про неправомірність свого володіння. Визначати характер володіння має право тільки суд. Лише з урахуванням усіх обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю чи майном, суд може визначити добросовісність чи недобросовісність володіння. При цьому суд, визначаючи добросовісність, повинен виходити з того, що володілець не знав і не повинен знати, що він володіє чужим.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Обставини справи свідчать про те, що правовідносини, які виникли між сторонами по справі, регулюються нормами Житлового Кодексу України, а не Цивільного Кодексу України, а тому суд не має правових підстав при вирішенні цього спору застосовувати норми Цивільного Кодексу України, зокрема, ст. 397, 398 ЦК України.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 10,60,ЦПК України ст.321,394,398 ЦК України, ст.150 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права володіння чужим майном відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області через Лисичанський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня його проголошення.

Суддя - головуючий: С.Л.Бойко