АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/173/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1926/16Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів: Абрамова П.С., Акопян В.І.,

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, про виселення без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_4 і ОСОБА_7 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку.

Позов обґрунтовували тим, що у квартирі АДРЕСА_1 корпус 3 в м. Полтаві, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Полтави, зареєстровані та проживають ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 та неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Квартиронаймачем є ОСОБА_6, який фактично з часу розірвання шлюбу з ОСОБА_4 в 1998 році в квартирі не проживає.

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 і ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зустрічній позовній заяві вказав, що квартира № 19 по вул. Кучеренка, корп. 3 в м. Полтаві отримана ним у 1989 році на склад сімї, до якої крім нього, входили ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_3 Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано 07 квітня 1998 року. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 18 листопада 2002 року він вселений до квартири АДРЕСА_2, корп.3, визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселено її разом з сином ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 з цієї квартири.

Остаточно з урахуванням змін і заяви про залишення частини вимог без розгляду просив ухвалити рішення, яким виселити з квартири АДРЕСА_3, корп.3 в м.Полтаві без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою № 19 по вул. Кучеренка, 9, корп. 3 в м. Полтаві.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року, у задоволенні обох позовів відмовлено.

Ухвалою ВССУ від 11 листопада 2015 року задоволена частково касаційна скарга ОСОБА_6: рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року і ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року у частині вирішення спору за позовними вимогами ОСОБА_6 скасовані, справа у цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволені: ОСОБА_4 визнана такою, що втратила право користування і проживання в ІНФОРМАЦІЯ_4, корп.3 в м.Полтаві; неповнолітнього ОСОБА_5 виселено з квартири АДРЕСА_3, корп.3 в м.Полтаві без надання іншого житлового приміщення. Вирішене питання про судові витрати.

ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд дав однобоку оцінку доказам щодо факту не проживання або проживання у спірній квартирі відповідача ОСОБА_4, зокрема не дав оцінки та не відобразив у своєму рішенні докази, які спростовують його висновки щодо її не проживання у спірному житловому приміщенні. Що стосується рішення суду відносно вимог до неповнолітнього ОСОБА_5, то висновки суду про законність вселення неповнолітньої дитини у житлове приміщення та про правовий статус дитини у спірному приміщенні є суперечливими, при цьому суд не навів правової підстави, визначеної законом, для ухвалення рішення про виселення особи без надання іншого житла.

Судове засідання 29 червня 2016 року відкладене за письмовим клопотанням ОСОБА_2, яка посилалася на неможливість прибуття у засідання у звязку з вибуттям на курси підвищення кваліфікації у м.Київ.

13 липня 2016 року ОСОБА_2 подала суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на неможливість прибуття у засідання у звязку з відрядженням поза межами м.Полтави.

Колегія суддів, вислухавши думку ОСОБА_10, представника ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що заявлене клопотання задоволенню не підлягає, оскільки згідно довіреності (т.3 а.с.105) ОСОБА_3 уповноважила представляти свої інтереси у суді трьох осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_11, і ОСОБА_12 Окрім того, сама ОСОБА_3 двічі не зявилася у судові засідання, хоча повідомлялася про час та місце розгляду справи. Перебування одного з представників сторони у відрядженні не є поважною причиною неявки до суду. Отже, відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України відсутні перешкоди для розгляду справи по суті за відсутності осіб, які не зявилися у судове засідання.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1, корп.3 в м.Полтаві належить до державного житлового фонду, є власністю територіальної громади м. Полтави. Житловий будинок по вул.Кучеренка, 9 в м.Полтаві знаходиться на балансі КП «ЖЕО № 2».

ОСОБА_6 як квартиронаймач спірного житлового приміщення з 1989 року у встановленому законом порядку зареєстрував своє постійне місце проживання у спірній квартирі.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у встановленому законом порядку зареєстровані у спірній квартирі в якості членів сімї наймача, неповнолітній ОСОБА_5 зареєстрований разом з матірю ОСОБА_3

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2002 року, яке вступило в законну силу, ОСОБА_6 вселено в квартиру АДРЕСА_4, корп.3 в м. Полтаві, ОСОБА_13 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселено ОСОБА_13 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_14 з квартири без надання іншого жилого приміщення. Зобовязано ГЖЕД № 7 виписати ОСОБА_13 з квартири.

11 березня 2015 року виконавче провадження №45965072, відкрите згідно постанови державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції від 06 січня 2015 року, закінчено у звязку з повним фактичним виконанням та складенням акту державного виконавця про надання доступу ОСОБА_6 до квартири.

Згідно довідки ЖЕО №2 у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_4, неповнолітній ОСОБА_5 ОСОБА_3, ОСОБА_8 з 03 лютого 2015 року зняті з реєстраційного обліку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин, на які посилався ОСОБА_6 в обґрунтування заявлених вимог, а саме ОСОБА_4 понад встановлений законом строк не проживає у спірній квартирі без поважних причин, а ОСОБА_6 не давав згоди на вселення неповнолітнього ОСОБА_5, який не є членом його сімї.

Із зазначеними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно ст.1, ст.3, ст.4, ст.15 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду у порядку цивільного судочинства за захистом свого порушеного, невизначного або оспорюваного права чи законного інтересу.

Згідно ст.38 ЦПК України сторона по справі може брати участь у справі особисто або через представника, особиста участь особи у справі не позбавляє її права мати представника у цій справі.

Статтею 44 ЦПК України визначені повноваження представника, зокрема це вчинення від імені особи, яку він представляє, усіх процесуальних дій, що їх має право вчиняти ця особа.

За змістом ст.292 ЦПК України кожна особа, у тому числі і та, яка не приймала участь у розгляді справи, має право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, якщо вважає, що цим рішенням вирішене питання про її права та обовязки.

Як слідує з матеріалів справи, рішенням місцевого суду вирішене питання про права та обовязки ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5

ОСОБА_2 приймає участь у справі у якості представника ОСОБА_3 (т.2 а.с.152, т.3 а.с.105), яка є матірю неповнолітнього ОСОБА_5, отже є його законним представником в силу закону (ст.154 СК України).

ОСОБА_4 у встановленому порядку рішення суду першої інстанції не оскаржила.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє від імені ОСОБА_3, наводить свої доводи і посилається на докази в обґрунтування рішення суду про задоволення позовних вимог відносно ОСОБА_4, проте ні в апеляційній скарзі, ні у судовому засіданні, ОСОБА_2 не навела обґрунтованих доводів про те, яким чином рішення суду першої інстанції у цій частині порушує права та законні інтереси її довірителя або ж неповнолітнього ОСОБА_5

У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б вказували на те, що внаслідок визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на проживання і користування спірною квартирою, порушені права чи законні інтереси ОСОБА_3 Отже, апеляційна скарга у частині вирішених позовних вимог відносно ОСОБА_4 є необґрунтованою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги у частині задоволеної вимоги про виселення неповнолітнього ОСОБА_5 із спірної квартири, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду.

Законом визначений вичерпний перелік підстав для виселення без надання іншого житла осіб з державного або громадського житлового фонду:

1) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає;

2) використання житла наймачем або особами, за дії яких він відповідає, не за призначенням;

3) систематичного порушення наймачем або особами, за дії яких він відповідає, прав та інтересів сусідів;

4) незаконного зайняття житлового приміщення;

5) визнання ордера на житлове приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер.

Так, ч.3 ст.116 ЖК України встановлено, що осіб, які самовправно, тобто за відсутності правових підстав, зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. За змістом ст.65 ЖК України інші особи можуть бути вселені у жиле приміщення виключно за письмовою згодою наймача цього приміщення і усіх членів його сімї.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2002 року, яке вступило в законну силу, встановлено, що ОСОБА_3 (на той час ОСОБА_13В.) з 09 березня 1998 року вселилася у спірну квартиру без згоди на те наймача ОСОБА_6 (т.1 а.с.49). Зазначена обставина відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає при розгляді цієї справи.

Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3, мати неповнолітнього ОСОБА_5, вселилася у спірну квартиру за відсутності на те законних підстав і у звязку з цим була виселена без надання іншого житла за рішенням суду, позовна вимога про виселення неповнолітнього ОСОБА_5 ґрунтується на законі.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3. відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двацяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді П.С. Абрамов

ОСОБА_15

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов