Справа № 450/3036/15-ц Провадження № 2/450/479/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Зварич С.В.

з участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 9 в будинку № 9 по вул. Наварійська с. Солонка, Пустомитівського району Львівської області.

Свої вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 10.02.1997 р. він являється одноосібним власником квартири за адресою: с. Солонка вул. Наварійська 5/9, Пустомитівського району Львівської області. У вказаній квартирі окрім нього та його дружини, зареєстровані та не проживають з 2007 року його діти від першого шлюбу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, фактичне місце проживання яких йому на даний час невідоме, оскільки з ними він не підтримує жодних відносин. Зазначає, що відповідачі не проживають у вказаній квартирі з 2007 року, з цього часу вони не надають коштів на оплату комунальних послуг та утримання квартири. Оскільки оплата комунальних послуг потребує значних фінансових витрат він вирішив звернутися в суд з вказаним позовом та просить такий задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_1 у судове засідання зявилися, позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позові, просять такі задовольнити, позивач зазначив, що факт не проживання відповідачів у квартирі з 2008 року підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов від 06.05.2015 року, від 10.08.2015 року, 21.10.2015 року та поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Під час судового розгляду позивач зазначив, що по відношенню до відповідача ОСОБА_6 у нього вимоги відсутні, оскільки вона добровільно знялася з реєстрації, проте письмової заяви про виключення її з числа відповідачів не подав.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання зявився, під час судового розгляду в судовому засіданні 24.05.2016 року зробив усну заяву про визнання позову, при цьому пояснив, що з 2010 р. не проживає у спірній квартирі. Зазначав, що періодично приїжджає до батька та йому відомо, що відповідачі у справі тривалий час не проживають за даною адресою, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не проживає у вказаній квартирі приблизно з 2008 року.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представник ОСОБА_2, в судове засідання не зявилися, відповідач ОСОБА_5 подала заяву про відкладення розгляду справи у звязку з перебуванням її представника у черговій відпустці, на підтвердження чого подала довідку видану юридичною консультацією Галицького району м. Львова про те, що адвокат юридичної консультації Галицького району м Львова ОСОБА_2 у період з 09.06. по 20.07.2016 р. перебуватиме у черговій відпустці та відпустці у звязку з наявністю у неї двох малолітніх дітей. Проте суд не приймає до уваги вказану довідку, оскільки надання щорічної та іншого виду відпусток, що надаються відповідно до чинного законодавства, оформляється виданням наказу (розпорядження) за типовою формою № П-3, затвердженою наказом Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 5 грудня 2008 року № 489.

Відповідач ОСОБА_4 будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилася, її представник в судовому засіданні 24.05.2016 р., повідомила, що на даний час відповідач перебуває на роботі у ОСОБА_11, на підтвердження чого подала закордонний паспорт відповідача та перекладене на українську мову повідомлення про те, що з 19.04.2016 року по 19.07.2016 року ОСОБА_4 працюватиме у господарстві ОСОБА_12, що знаходиться на території ОСОБА_11, проте, вказані документи не можуть свідчити про поважність причин відсутності відповідача.

Відповідач ОСОБА_6, буду належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не з"явилася, причини неявки суду не повідомила.

Враховуючи зазначене суд вважає за можливе згідно ст.169 ЦПК України розглянути справу у відсутності відповідачів та їх представника, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін.

Під час розгляду справи в судових засіданнях 11.04.2016 р., 04.05.2016 р., 24.05.2016 р. відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представник позовні вимоги заперечили повністю. Відповідач ОСОБА_5 пояснила, що відповідачі по справі є дітьми позивача від першого шлюбу, після розірвання шлюбу з їх матірю, вони залишились проживати разом з батьком. Зазначила, коли їй було 15 років батько її вигнав з квартири і після того туди не впускає, застосовуває відносно неї фізичне насильство чим створює їй перешкоди у користуванні квартирою. З приводу неправомірних дій батька вона 04.11.2015 р., 09.11.2015 р., 17.11.2015 р., 23.11.2015 р. зверталася у Пустомитівське відділення поліції Франківського відділу поліції, за результатами розгляду яких відносно ОСОБА_3 винесено протокол реєстрації та офіційного застереження про недопустимість протиправної поведінки. На даний час вона одружена виховує двох дітей, з якими проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, діти з чоловіком зареєстровані за вказаною адресою. Проте у звязку з тим, що діти часто хворіють та потребують лікування вона змушена винаймати гуртожиток у м. Львові. Зазначила, що вказана квартира є її єдиним житлом, прав на інше житло вона не має, бажає проживати у ньому танеодноразово робила спроби щоб поселитися, проте у звязку з постійними перешкодами з боку відповідача у неї відсутня така можливість.

Представник відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечила, вказала, що відсутні правові підстави для визнання її довірителів такими, що втратили право на користування житлом, оскільки з боку позивача постійно чиняться їм перешкоди для проживання у спірній квартирі, а докази на які посилається позивач та його представник є неналежними та недостатніми для прийняття судом рішення про задоволення позову. Відповідач ОСОБА_4 перебуває на роботі у ОСОБА_11, що є поважними причинами відсутності її у спірному житлі. У задоволені позову просить відмовити повністю.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала суду покази про те, що вона є дружиною позивача, та з 1994 року проживає у спірній квартирі. Діти чоловіка від першого шлюбу ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спочатку проживали разом з ними. Проте згодом залишили квартиру та на даний час проживають окремо, в квартиру не приходять, батька не від відвідують. Зазначила, що ОСОБА_8 не проживає у квартирі вже більше 10 років, ОСОБА_5 з 2008 р. або з 2009 р., а до цього часу проживала в ній періодично, ОСОБА_6 не проживає з 1994 р., ОСОБА_7 з 2010 р. Їй відомо, що на початку 2015 року ОСОБА_5 хотіла поселитися в квартиру, проте не змогла цього зробити оскільки її чоловік ОСОБА_3 був проти цього вселення і боявся, що вона залишить йому своїх дітей, а для нього це буде непосильно, так як він пенсіонер. ОСОБА_13 і ОСОБА_8 мали ключі від квартири лише протягом часу коли в ній проживали.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала суду покази про те, що є сусідкою позивача проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказала, що бачила дітей позивача ОСОБА_13 і ОСОБА_7, коли вони там проживали, інших дітей вона не бачила. Востаннє вона бачила ОСОБА_5 у 2007 році. Зазначила, що при складанні актів обстеження житлово-побутових умов від 06.05.2015 року та від 10.08.2015 року про відсутність відповідачів в квартирі, вона присутня не була. Вказані акти їй приніс додому позивач та попросив їх підписати і вона не пригадує кількість актів, які нею були підписані. Їй невідомо та вона не бачила чи знаходять речі відповідачів у квартирі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надав покази аналогічні за змістом до показів дружини ОСОБА_9.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 надала суду покази про те, що відповідачі є її дітьми від шлюбу з ОСОБА_3. Зазначила, що з 1992 року вона покинула спірну квартиру в якій проживала разом з дітьми та позивачем, оскільки останній її побив та вигнав. Вона не мала іншого житла, а тому діти залишились проживати разом з батьком. Вона сплачувала аліменти на користь позивача на утримання дітей. Відносини з дітьми вона постійно підтримувала та їй відомо, що ОСОБА_5 жила у спірній квартирі до 2011 року, а потім їй з боку позивача почали чинитись перешкоди у проживанні. ОСОБА_15 постійно ночувала у квартирі, проте до якого часу це було її місце постійного проживання, не повідомила, ОСОБА_6 не проживає у квартирі з 1991 року, а син ОСОБА_16 не проживає там з 2008-2009 року. При цьому наголосила що позивач постійно бив ОСОБА_15 і ОСОБА_5, а син ОСОБА_16 коли йому було 10 років побив її.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 10.02.1997 року виданого сільськогосподарським кооперативом «Нагорянський» АДРЕСА_1 за адресою с. Солонка, вул. Наварійська, 2 належить на праві власності ОСОБА_3

З довідки ЛОКП «БТІ та ЕО» № 3/16108 від 10.11.2015 р. слідує, що нумерація будинку № 2 по вул. Наварійська в с. Солонка, змінена з № 2 на № 5 на підставі рішення Солонківської сільської ради № 167 від 25.10.2012 р.

З наведеного випливає, що позивач являється власником квартири АДРЕСА_2.

Однак позивач у позовній заяві просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 9 в будинку № 9 по вул. Наварійська в с. Солонка, Пустомитівського району Львівської області. Під час судового розгляду позивач та його представник з заявою про уточнення позовних вимог не зверталися, хоча судом розяснювалося про таку необхідність і виключення одного з відповідчів, а тому суд згідно ч.1 ст.11 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Суд не приймає заяву відповідача ОСОБА_7 про визнання позову, оскільки така заява згідно позовних вимог буде стосуватися квартири АДРЕСА_3, в якій він не зареєстрований, а це може привести до порушення прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Згідно копії ордеру № 55 від 09.06.1987 р., такий виданий ОСОБА_3, на право заняття квартири № 9 в будинку № 2 в с. Солонка, по вул. Наварійська, сім»я якого складається з 6 чоловік: дочка - ОСОБА_8, дочка ОСОБА_17, дочка ОСОБА_18, син - ОСОБА_7, дочка - ОСОБА_19.

Враховуючи зазначене судом встановлено, що відповідачі вселились в квартиру як члени сімї позивача, а саме як його діти та набули право користування нею.

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Львівській області, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3.

У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Таким законом не може бути ЖК Української РСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення ст. 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, а також підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК Української РСР застосуванню не підлягають.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім»ї власника житла права користування жилим приміщенням зясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Надаючи оцінку доказам, поданим позивачем на підтвердження не проживання відповідачів в спірній квартирі з 2008 р., саме актам від 06.05.2015 р. та від 10.08.2015 р., то такі складені комісією у складі депутатів сільської ради ОСОБА_20 та ОСОБА_21 проте підписані ОСОБА_21 та ОСОБА_22 В склад комісії не входили сусіди, хоча на звороті акту містяться їх підписи, окрім цього в даних актах відсутній підпис голови Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Враховуючи зазначене, суд не бере до уваги вказані акти, оскільки такі є недопустимими доказами.

Щодо акту обстеження житлово-побутових умов від 21.10.2015 р., то такий не може свідчити про відсутність відповідачів та їх майна за спірною адресою з 2008 року, оскільки в ньому зафіксовано факт не проживання відповідачів лише на дату складання акту, а щодо наявності майна відповідачів за даною адресою нічого не вказано.

Відсутність відповідачів та їх майна за спірною адресою з 2008 р. категорично і достовірно не стверджено і поясненнями свідків, які не надали чітких та послідовних свідчень з приводу термінів та причин відсутності відповідачів у спірній квартирі.

Щодо посилань відповідача ОСОБА_5 на її звернення в правоохоронні органи, то такі не можуть свідчити і у них відсутні мотиви про обставини чинення їй перешкод у користуванні житлом, однак такі встановлені при допиті свідка ОСОБА_8

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні спору необхідно враховувати й загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що підстави для визнання відповідачів таким, що втратили право на проживання у квартирі № 9 в будинку № 9 в с. Солонка по вул. Наварійська, Пустомитівського району Львівської області відповідно до ст.ст. 405 ЦК відсутні. Суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог.

Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 57 60, 88, 174, 209, 212- 215, 218, 293 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд Львівської області, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії.

СуддяОСОБА_23