Справа № 487/833/16-ц
Провадження № 2/487/969/16
РІШЕННЯ

Іменем України

09.06.2016 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.,

секретаря Уманського І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що в жовтні 1968 року подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Херсонським отрядом воєнизованої охорони Одеської залізничної дороги була надана в користування квартира АДРЕСА_1. З будинкової книги вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 15.10.1968 року постійно зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач вказує, що ОСОБА_3 його бабуся. ОСОБА_2 помер 24.06.1971 року. Після його смерті в квартирі залишилися проживати його вдова ОСОБА_3 зі своїм сином ОСОБА_4, невісткою ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_1, тобто з позивачем, які постійно були зареєстровані в квартирі.

29.03.1982 року помер батько позивача ОСОБА_4

15.02.1991 року між Херсонським отрядом воєнізованої охорони Одеської залізничної дороги з одного боку та його бабусею ОСОБА_3 в простій письмовій формі був оформлений договір купівлі-продажу АДРЕСА_2. Договір купівлі-продажу підписаний сторонами: керівником отряду ОСОБА_6 та ОСОБА_3, однак договір ніким не посвідчений, на ньому відсутня печатка підприємства. В договорі наявна помилка: замість «Козикової» зазначено «Кузикова».

Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу №2 від 15.02.1991 року підприємство надає послуги щодо оформлення договору купівлі-продажу займаної житлової площі за адресою: АДРЕСА_3 у власне користування з подальшим переоформленням, квартиронаймач прозводить оплату згідно додаткових документів. ОСОБА_3 сплатила 168 гривень за житло згідно з квитанцією КОГ-3.

В подальшому зазначена квартира не була належним чином переоформлена користувачами.

ОСОБА_3 померла 07.03.1993 року. Після її смерті в квартирі залишилися проживати позивач та його мати ОСОБА_5, яка померла 21.09.2014 року. Після її смерті в квартирі проживає позивач з дружиною ОСОБА_7 та сином. Квартира складається з житлової кімнати літ. 2-3 площею 10.8 кв. м, кухні 2-1 площею 3.5 кв. м, житлової кімнати 2-2 площею 6 кв. м, без будь-яких зручностей, тільки підведено світло, за електроенергію сплачує позивач по розрахунковій книжці, виданій на ОСОБА_3 Позивач вважає, що оскільки головні квартирокористувачі померли, однак сплатили кошти за житло, він має право на цю квартиру, тому що на протязі свого життя, тобто 58 років постійно проживає в ній, з 1991 року доглядає за квартирою, сплачує комунальні платежі. Просить визнати за ним право власності на квартиру №2, яка складається з житлової кімнати літ. 2-3 площею 10.8 кв. м, житлової кімнати 2-2 площею 6 кв. м, кухні 2-1 площею 3.5 кв. м в будинку №23-Б по пров. Транспортному в м. Миколаєві за набувальною давністю.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви та просив її задовольнити.

Представник відповідача Миколаївської міської ради не був присутнім у судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У ЦК України набувальна давність розглядається, як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

За змістом цієї норми закону позивачі, як володільці майна, протягом всього часу володіння ним мають бути впевненими, що на це майно не претендують інші особи, і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів пов*язаних з виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми ст. 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов*язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і не залежно від волі колишнього власника. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу для виникнення права власності в момент захоплення чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Частинами 1, 2 статті 61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно з ч.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Судом встановлено, щов жовтні 1968 року подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Херсонським отрядом воєнизованої охорони Одеської залізничної дороги була надана в користування квартира АДРЕСА_1. З будинкової книги вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 15.10.1968 року постійно зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач є онуком ОСОБА_3, яка померла 07.03.1993 року. Позивач постійно проживав з бабусею та батьками у квартирі за адресою: АДРЕСА_3, що також підтверджується письмовими свідченнями сусідів ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, підписи яких під свідченнями засвідченні заступником директора ТОВ «ЛІСКИ».

15.02.1991 року між Херсонським отрядом воєнізованої охорони Одеської залізничної дороги з одного боку та ОСОБА_11 в простій письмовій формі був оформлений договір купівлі-продажу АДРЕСА_2. Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу №2 від 15.02.1991 року підприємство надає послуги щодо оформлення договору купівлі-продажу займаної житлової площі за адресою: АДРЕСА_3 у власне користування з подальшим переоформленням, а квартиронаймач прозводить оплату згідно додаткових документів.

ОСОБА_3 не було отримано свідоцтва про право власності та не зареєстроване права власності на вищезазначену квартиру.

Після смерті бабусі та батьків позивач продовжує проживати у вищевказаній квартирі, сплачує комунальні послуги по розрахунковій книжці, виданій на ім*я ОСОБА_3, підтримує квартиру у належному технічному та санітарному стані, про що свідчать квитанції про сплату комунальних послуг.

Таким чином, позивач, як член сім'ї основного наймача, який помер, належним чином продовжує проживати у спірній квартирі та виконувати обов'язки наймача щодо цього житла. Виникнення у позивача обставин для набуття права власності в порядку ст. 344 ЦК України за набувальною давністю, позивачем не доведено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 158, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, ст.ст. 58, 61 ЖК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити за необгрунтованністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А. Карташева