АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року

13 червня 2016 року м.Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар Вівчарик Н.В.

за участю представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану в його інтересах ОСОБА_1, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 грудня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Першотравневого районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення в солідарному порядку заборгованості, яка після уточнення та збільшення позовних вимог від 28.10.2015 року складала в сумі 39170,55 доларів США та 187949,23 грн. й виникла внаслідок порушення відповідачами взятих на себе зобовязань за кредитним договором № 0 та договором поруки №147220 від 04 жовтня 2007 року.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту № 0 від 04 жовтня 2007 року в остаточній редакції згідно заяви про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог від листопада 2014 року, який ухвалою суду від 24.11.2014 року обєднаний в одне провадження з позовом ПАТ «УкрСиббанк» від квітня 2014 року та визначений судом першої інстанції як зустрічний позов.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 04 жовтня 2007 року в розмірі 39170,55 доларів США та 187949,23 грн. Вирішено питання розподілу та стягнення судового збору. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, подану в його інтересах ОСОБА_1, просить вищезазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовити, а позов ОСОБА_2 задовольнити. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з однобічно з порушенням норм матеріального права, яке виразилось у порушенні норм цивільного права, що регулюють поруку, підстави її припинення та визнання правочинів недійсними, а також процесуального права при сприянні відповідачу в отриманні, поданні й оцінці доказів та ухвалення на підставі цього законного і обґрунтованого рішення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом першої інстанції належним чином була надана правова оцінка мотивації ОСОБА_2 у зустрічному позові щодо порушення прав споживача при наданні споживчого кредиту та з посиланням на ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції на час отримання споживчого кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року за №168, спростовано його доводи щодо порушення банком прав споживача. Не спростовують таких висновків суду першої інстанції й доводи апеляційної скарги.

Також суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та підстави звернення з вимогами банку до суду внаслідок виникнення між сторонами, за позицією позивача, кредитних зобовязань за договором №0 від 04 жовтня 2007 року (далі по тексту «Договір»), укладення якого не заперечується ОСОБА_2В, а лише заперечується виконання зобовязань банку згідно п.1.5 Договору в частині видачі готівки 14000 доларів США.

Предметом дослідження та оцінки зібраних по справі доказів за первинним позовом було підтвердження або спростування виконання банком як стороною договору взятих на себе зобовязань по наданню кредитних коштів позичальнику, від чого залежало встановлення факту виникнення зобовязань у відповідача по поверненню кредитних коштів, обсяг заборгованості по сплати відсотків за їх користування та неустойки.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).

На підставі абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В силу ч.1 ст.11 та ч.3 ст.510 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до чч.1та 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Абз.2 ч.1 ст.1046 параграфу 1 глави 71 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, згідно п.1.5 Договору банк взяв на себе зобовязання надати позичальнику кредит шляхом зарахування коштів на його поточний рахунок №6600, відкритий в цьому банку, та оплати платіжних документів з позичкового рахунку Позичальника за умови попереднього надання до Банку письмової заяви Позичальника, оформленої згідно вимог Банку.

На підтвердження виконання своїх зобовязань Банк надав виписку по руху коштів на рахунку №6600, меморіальні ордери, за яким 04.10.2007 року ОСОБА_2 перераховано й того ж дня видано 30000 доларів США, а 15.10.2007 року перераховано та видано 14000 доларів США (а.с.56т.1, а.с.42-61,67-68т.2), а також його заявою на адресу банку від 20.02.2009 року (а.с.129,т.3) щодо використання 44000 доларів США.

В силу ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1 гл. 1 розд. ІІІ Інструкції про касові операції у банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 та чинної на момент укладення кредитного договору (далі Інструкція), до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки (додаток 6), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 7), заява на видачу готівки (додаток 8), прибутковий касовий ордер (додаток 9), видатковий касовий ордер (додаток 10 ), грошовий чек (додаток 11), а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі.Пунктів 2,4 гл. 3 цього розділу інструкції зазначає, що з каси банку готівка національної валюти видається, крім іншого, за заявою на видачу готівки фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків та фізичним і юридичним особам переказ без відкриття рахунку (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу) за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо).

Правовий аналіз зазначених норм дає можливість колегії суддів дійти до переконливого висновку, що на підтвердження обставини отримання позичальником кредитних коштів та/або спростування заперечень належним доказом є оригінал заяви про видачу готівки встановленого додатком № 8 та грошовий чек (додаток №11 цієї Інструкції) встановленого зразка, заяви про переказ коштів (додаток №6) або прибутково-видатковий касовий ордер (додаток№9).

Таким чином, заява, яка визнана відповідачем як написана на вимогу працівників банку, та меморіальні ордери є неналежними доказами виконання банком взятих не себе зобовязань.

Посилання позивача на відсутність встановлених вищезазначеними нормативними документами належних доказів через їх знищення за актом (а.с.115-118,т.3) не може бути прийнятним, оскільки строк зберігання документів кредитної справи згідноп.228 Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання, затверджених Постановою правління НБУ № 601 від 08 грудня 2004 року, становить 5 років після повернення кредиту. Оскільки за позицією Банку позика не повернута, отже строк зберігання не минув, тому ненадання таких доказів спростовує виконання банком кредитних договірних відносин перед ОСОБА_2 в частині надання останньому коштів в сумі 14000 доларів США та підтверджує заперечення відповідача в частині невиконання кредитором п.1.1 кредитного договору в повному обсязі по видачі коштів.

За умови визнання ОСОБА_2 отримання від банку позики в сумі 30000 доларів США, що в силу ч.3 ст.60 ЦПК України не підлягає доказуванню, за ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 14.04.2016 року була призначена судова бухгалтерсько-економічна експертиза на предмет встановлення розміру заборгованості ОСОБА_2 перед Банком на час звернення з позовом до суду за умови часткового виконання позичальником умов Договору в сумі 30000 доларів США.

На виконання цього судовим експертом ОСОБА_4 був наданий висновок №25 від 09.06.2016 року, згідно якого станом на 23.10.2015 року за Кредитним договором №0 від 04.10.2007 року та Додатковими угодами до нього №1 від 25 березня та №2 від 25 серпня 2009 року та із врахуванням повернутих коштів на виконання кредитних зобовязань згідно визначених в розрахунку банку сум (а.с.211-227,т.2) заборгованість відсутня, існує переплата в сумі 4200,57 доларів США.

За ч.6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього Кодексу.

Погоджуючись з висновками судового експерта, колегія суддів керується наступним.

Надходження кредитору коштів від позичальника за Договором, розмір яких взятий в основу при визначенні експертом заборгованості, визначений самим Банком в розрахунку, отже позивачем визнається. Додаток 1 до висновку експерта містить детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_2, що оснований на матеріалах справи та визнаних сторонами обставин за умови відсутності належних доказів отримання повної суми Договору. Порушень законодавства, що регулює правила проведення судових експертиз, не вбачається.

Що стосується вимог банку до ОСОБА_3 про солідарне стягнення з нього як поручителя невиконаних зобовязань ОСОБА_2, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов'язку, а у випадку порушення такого обов'язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до ст. ст. 629, 638 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, колегія суддів визнавши прийнятним висновок експерта №25 від 09.06.2016 року прийшла до висновку про відсутність заборгованості по основному зобовязанню, отже безпідставні вимоги до поручителя.

Крім того, надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд в силу ч.3 ст.303 ЦПК України не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Між відповідачем ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_1 12 грудня 20014 року був укладений договір про надання правової допомоги та представлення інтересів з терміном дії до 12 лютого 2015 року (а.с.78-79т.2). Відповідно, усі судові засідання після перерв від 10.02.2015 року відбувалися з порушенням прав ОСОБА_3 щодо участі в судових засіданнях, сприянні суду в поданні доказів та заперечень щодо предявлених вимог, оскільки жодного після цієї дати належного повідомлення про час та місце розгляду справи, заяв про збільшення позовних вимог відповідно до встановленого ст.74, 76 ЦПК України порядку ОСОБА_3 не отримував.

Згідно п.2.1 договору поруки №147220 (а.с.17т.1) кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови Основного Договору з Боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя та визначений порядок отримання такої згоди.

За основним договором в момент його укладення до внесення змін додатковими угодами був затверджений графік, згідно якого різниця за залишком кредиту мала становити не менше від сплати 333,34 доларів щомісячно по 136 ануїтетних платежів (а.с.10т.1) та сплачувалася в період 10-12 поточного місяця.

Додатковою угодою № 1 від 04.10.2007 року (а.с.171т.2) до основного Договору були погоджені без поручителя: Додаток №2 «графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», згідно якого із суми мінімально допустимої заборгованості за кредитом на кожен місяць (згідно різниці не менше 333,34 долара США на а.с.10-12т.1) було визначено ануїтетними платежами погашення кредиту в сумі 333,34 долара США; Додаток №3 «тарифи банку» (а.с.172т.2) в частині встановлення комісії від суми кредиту/ліміту за внесення змін в кредитний договір за ініціативою клієнта; а також були внесені зміни в пункт 1.3.5, доповнено п.3.5 підпунктом 3.5.5, пункти 5.2 та 7.5 доповнено новими абзацами. Згідно даних змін відбулася конкретизація права банку на збільшення процентної ставки без визначення розміру на обмеження подвійною процентною ставкою НБУ, що діє відповідно до п.1.3.1 Договору, а також відбулося конкретизація права Банку на збільшення процентної ставки, визначеної підпунктом в) пункту 5.2 Договору не більше 5% для кредитів в іноземній валюті.

Додатковою угодою №2 до Договору від 25 серпня 2009 року (а.с.14-16т.1,а.с.178-179т.2) без погодження з поручителем, крім вищевказаного, до основного Договору були внесені зміни в п.1.3.4 Договору, яким змінено графік сплати процентів з 1 по 10 число на 1 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком проценти.

Вказані зміни в основний договір не свідчать про збільшення відповідальності поручителя, а лише конкретизують обсяги прав банку на збільшення процентної ставки.

Про те, Додатковою угодою № 1 від 25.03.2009 року (а.с.178-179т.2) до основного Договору були погоджені без поручителя зміни в Додаток №1 основного договору «графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», згідно якого із суми мінімально допустимої заборгованості за кредитом на кожен місяць (згідно різниці не менше 333,34 долара США на а.с.10-12т.1) було визначено ануїтетними платежами погашення кредиту в сумі 333,34 долара США зі зменшенням сплати з 12 щомісячних платежів в 2009 році на 3 платежі в 2009 році, зі зменшенням сплати з 12 щомісячних платежів в 2010 році на 9 платежів в 2010 році, а також збільшений розмір платежів з 333.34 долара США на 666,68 доларів США з 11.11.2017 року до повного погашення заборгованості (а.с.173-177т.2), що збільшує обсяг відповідальності поручителя через збільшення розміру щомісячних платежів та, повязаних з цим, розміру наслідків за порушення зобовязання.

Так, ч. 1 ст. 559 ЦК України визначає припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно рекомендацій Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в п.22 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

З огляду на правову позицію ВСУ, викладену в постанові від 22.10.2014 року по справі №6-101цс14, і яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Вирішуючи питання про надання поручителем згоди на зміну зобовязання, судами необхідна надаватися належна оцінка діям поручителя, які б свідчили про надання згоди на збільшення обсягу свої відповідальності.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, крім іншого є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, наявність заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем і, як наслідок, перед поручителем не підтверджена, внаслідок збільшення зобовязання порука припинилася, а вимоги поручителя про припинення поруки не вимагається, тому колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення в цій частині апеляційної скарги й відмови у задоволенні первинного позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану в його інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 грудня 2015 року в частині солідарного стягнення заборгованості та судових витрат скасувати.

У задоволені позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № 0 та договором поруки №147220 від 04 жовтня 2007 року відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді