ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/111/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача 1 та представника позивачів 2, 3 ОСОБА_1;

позивача 2 ОСОБА_2;

позивача 3 ОСОБА_3;

відповідача ОСОБА_4;

представника третьої особи ОСОБА_5;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6, про відшкодування витрат на усунення недоліків товару, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні майном та визнання права сервітуту -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач 1, ОСОБА_1.), ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач 2, ОСОБА_2.) та ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач 3, ОСОБА_3, а разом позивачі) звернулись до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_4.) про стягнення майнової шкоди, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні майном, визнання за позивачами постійного безоплатного сервітуту щодо цього майна та стягнення моральної шкоди.

У подальшому позивачі неодноразово звертались до суду з заявами про уточнення, зміну позовних вимог та відповідно до останніх змін, в частині яких судом вони прийняті, як такі що відповідають вимогам ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), позивачі просили суд: стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на усунення недоліків майна (майнову шкоду) з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 865 450,23 грн., зобов'язати ОСОБА_4 не чинити позивачам перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення) будинку АДРЕСА_1, та визнати за позивачами право постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, зокрема: 1/13,1 (сходи); 15/14,7 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна); 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне) цього будинку.

В обґрунтування уточнених вимог позивачі зазначають, що на підставі договорів купівлі-продажу 12/100 частин будинку та договорів купівлі-продажу 12/100 частин земельної ділянки набули у власність окремі ізольовані квартири у житловому будинку у АДРЕСА_1 та стали його співвласниками. Після їх придбання, позивачами виявлено численні недоліки цього будинку, які були прихованими та у подальшому усунуті позивачами, у більшій мірі ОСОБА_1, у зв'язку з чим останній і просить суд стягнути з відповідача понесені ним витрати на усунення недоліків майна у розмірі 865 450,23 грн. з урахуванням інфляційних втрат.

Окрім того, посилаючись на те, що зазначеними вище договорами позивачам встановлено сервітут на постійне користування нежитловими допоміжними приміщеннями (приміщеннями загального користування), а відповідач заперечує проти наявності такого права у позивачів та чинить їм перешкоди у користуванні відповідними приміщеннями, позивачі просять суд зобов'язати відповідача не чинити їм перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення) будинку АДРЕСА_1, та визнати за позивачами право постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, зокрема: 1/13,1 (сходи); 15/14,7 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна); 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне) цього будинку набутого на підставі зазначених договорів купівлі-продажу.

Під час розгляду справи, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 (далі по тексту - третя особа, ОСОБА_6.).

У відбувшихся судових засіданнях позивачі та їх представник уточненні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідачем та представником третьої особи подано заперечення на позовну заяву, в якому вони просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав у них викладених.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачів, їх представника, відповідача, представника третьої особи, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 листопада 2005 року розпорядженням Дарницької районної державної адміністрації у місті Києві №871 надано ОСОБА_7 дозвіл на знесення існуючого садового (дачного) будинку і будівництво господарським способом нового садового (дачного) будинку у садовому товаристві «Берізка-2» по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, що належить йому відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 липня 2005 року №5-5622 (ВСІ №084202).

10 липня 2007 року Дарницькою районною державною адміністрацією у місті Києві затверджено акт про прийняття в експлуатацію садового (дачного) будинку згідно з виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна технічним паспортом на садовий (дачний) будинок від 02.03.2006 року по АДРЕСА_1 в садовому товаристві «Берізка-2», забудовником якого є ОСОБА_7, та 07 грудня 2007 року останньому Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видано Свідоцтво про право власності на вказаний будинок.

У відповідності до наявних у матеріалах справи Державних актів на право власності на земельну ділянку площею 0,0637 га, розташованої по АДРЕСА_1 (с/т «Берізка-2») у Дарницькому районі м. Києва, її співвласниками є ОСОБА_7 з часткою 40/100 цієї ділянки, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_9, які прийняли у дар від ОСОБА_7 по 12/100 земельної ділянки за договором дарування 48/100 земельної ділянки від 23 грудня 2008 року за №10960, а також ОСОБА_2 з часткою 12/100 цієї ділянки, яку набув за укладеним між ним та ОСОБА_7 договором купівлі-продажу 12/100 частин земельної ділянки від 23 грудня 2008 року.

Також ОСОБА_7 23 грудня 2008 року за договором дарування 48/100 частин садового будинку подаровано ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 по 12/100 частин садового будинку АДРЕСА_1 в с/т «Берізка-2» у Дарницькому районі м. Києва, загальною площею 712,6 кв.м, житловою площею 406,20 кв.м з надвірними будівлями, а 12/100 цього будинку, які складається з: 1/2 частини сходової клітини 1-28/8,5 кв.м, 1-29/24,3 кв.м. коридор, 1-33/3,1 кв.м ванна, 1-34/1,4 кв.м вбиральня, 1-30/27,6 кв.м, 1-31/11,3 кв.м, 1-32/16,2 - житлові, за договором купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку від 23 грудня 2008 року відчужено ОСОБА_2

В подальшому, 04 березня 2010 року ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу 12/100 земельної ділянки продано ОСОБА_3 належну їй на праві власності земельну ділянку площею 12/100 від 0,0637 га, розташовану по АДРЕСА_1 а також цього ж дня за договором купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку відчужила, а позивач 3 набула у власність 12/100 частин садового будинку АДРЕСА_1 яка складається з 1/2 частини сходової клітини 1-14/14,7 кв.м; 1-16/15,5 кв.м, 1-17/27,6 кв.м, 1-18/11,1 кв.м, 1-19/16,4 кв.м - житлові; 1-21/1,3 кв.м вбиральня; 1-20/3,4 кв.м ванна та 1-15/5,1 кв.м коридор.

17 березня 2012 року між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_8, та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 12/100 частин земельної ділянки, за яким останній набув у власність 12/100 частин від 0,0637 га земельної ділянки АДРЕСА_1

Цього ж дня між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_8, та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку, за яким останній набув у власність 12/100 частин садового будинку з будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 Відчужувана частина за цим договором складається з 1/2 частини сходової клітини 1-28/8,5 кв.м; 1-35/27,5 кв.м, 1-37/11,0 кв.м, 1-39/16,2 кв.м, 1-40/24,3 кв.м - житлові; 1-36/1,2 вбиральня; 1-38/3,3 ванна.

За урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивачі на підставі зазначених та посвідчених нотаріально договорів купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку є одноособовими власниками належних їм виділених у натурі та відокремлених від власності інших осіб частин садового будинку АДРЕСА_1, по 12/100 за кожним.

В свою чергу, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у відповідності до Інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна СБ-2013№581 від 12.08.2013 року та за встановлених у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 24.03.2015 року щодо цих осіб обставин, є одноособовими власниками належних їм виділених у натурі та відокремлених від власності інших осіб частин цього садового будинку, зокрема по 40/100, 12/100 та 12/100 його частин відповідно. А згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що після придбання ним та іншими позивачами частин садового будинку останніми виявлено безліч прихованих недоліків, деякі з яких були усунуті позивачем 1 за власні кошти, внаслідок чого відповідач, як особа, яка відчужила йому за договором купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку майно, повинен відшкодувати йому майнову шкоду у вигляді понесених витрат на усунення недоліків придбаного товару.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Також Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за №6 роз'яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Тобто, за підсумовуючим аналізом наведених правових норм, визначальною ознакою у відшкодуванні шкоди є те, що майнова шкода відшкодовується особою, яка її завдала.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду.

Відтак, звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача майнової шкоди шляхом відшкодування витрат на усунення недоліків майна з урахуванням інфляційних втрат, позивачем ОСОБА_1 не доведено яким чином порушується його право у зазначеній частині вимог іншою особою - ОСОБА_4, до якої пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, зокрема його протиправних дій як продавця цього майна.

При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що саме відповідач був продавцем майна за договором купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку від 17 березня 2012 року, оскільки зі змісту цього договору вбачається, що відчужувачем майна за його умовами є ОСОБА_8, а ОСОБА_4 цей договір підписано як її представником на підставі виданої та посвідченої 23 грудня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. довіреності.

Водночас враховуючи вимоги ст. 239 ЦК України, за якою правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, а відчужувачем майна за вказаним договором є ОСОБА_8, та саме її цивільні права було змінено (припинено) з моментом його укладення, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 не є належним відповідачем за заявленими позивачем вимогами в частині стягнення витрат на усунення недоліків майна з урахуванням інфляційних втрат, а тому відмовляє їх задоволенні.

Стосовно заявлених позивачами вимог про визнання за ними права постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, зокрема: 1/13,1 (сходи); 15/14,7 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна); 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне) будинку АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідача не чинити позивачам перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників цього будинку, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст. 402 ЦК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. А згідно ч. 3 цієї статті, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Тобто, за підсумовуючим аналізом зазначених правових норм право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду, та за відсутності домовленостей щодо його встановлення, такий спір вирішується у судовому порядку.

При цьому, позивачі посилаються на те, що сервітут щодо нежитлових приміщень, зокрема: 1/13,1 (сходи); 15/14,7 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна); 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне) зазначеного вище будинку встановлений укладеними ними договорами купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку, а саме: ОСОБА_1 - пунктом 18 відповідного договору від 17 березня 2012 року, за яким ОСОБА_8, як продавець, зобов'язується надати право постійного користування механічним, електричним, сантехнічним та іншим обладнанням за межами або всередині будинку чи частини будинку, яке обслуговує більше дванадцяти сотих частини садового будинку, а також споруди і обладнання, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників будинку чи частини будинку, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у будинку; ОСОБА_2 - пунктом 9 відповідного договору від 23 грудня 2008 року, за яким сторони цього договору домовилися надавати іншим співвласникам, якщо такі будуть в користування приміщення загального призначення, що перейшли в часткову власність, і які необхідні для експлуатації та підтримання належного стану всього садового будинку, з правом постійного користування механічним, електричним, сантехнічним та іншим обладнанням за межами або всередині виділених приміщень (частин садового будинку) чи садового будинку, яке обслуговує потреби всього садового будинку, в тому числі система опалення, артезіанська свердловина та водопровід, очисна станція з комунікаціями, тощо; та ОСОБА_3 - п. 2.6 попереднього договору щодо купівлі-продажу від 30 грудня 2009 року та відповідним договором від 04 березня 2010 року.

Однак, дослідивши зміст зазначених договорів купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку, укладених ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зокрема в частинах яких, на їх думку, за ними встановлено право постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями спірного будинку, суд дійшов висновку, що ці положення не відповідають ст. 403 ЦК України, яка, у свою чергу, визначає зміст сервітуту, зокрема у них відсутні якісні та кількісні його характеристики, чітко не визначені особи в інтересах яких цей сервітут надано, відсутній обсяг прав щодо користування чужим майном, як і конкретизації цього майна (місця розташування, площа, нумерація та ін.), що унеможливлює постійне безоплатне користування цими нежитловими приміщеннями, а відтак сервітут щодо користування ними вказаними договорами не встановлений. Стосовно права постійного безоплатного користування даними нежитловими приміщеннями ОСОБА_3, суд вказує на відсутність взагалі будь-яких посилань на встановлення сервітуту в укладеному нею договорі купівлі-продажу 12/10 частин садового будинку, а зазначення про них у попередньому договорі судом не можуть братися до уваги.

Отже, враховуючи те, що укладеними 17 березня 2012 року ОСОБА_1 з ОСОБА_8, 23 грудня 2008 року ОСОБА_2 з ОСОБА_7 та 04 березня 2010 року ОСОБА_3 з ОСОБА_9 договорами купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку сервітут щодо права постійного безоплатного користування нежитловими приміщеннями, які належать за встановлених судом обставин іншим власникам, зокрема: 1/13,1 (сходи); 15/14,7 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна); 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне) будинку АДРЕСА_1, не встановлений, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачами встановленого договорами зазначеного сервітуту, а відтак, як наслідок, не підлягає задоволенню і вимога про зобов'язання відповідача не чинити позивачам перешкод у користуванні позивачами цими нежитловими приміщеннями.

При цьому, відмова у задоволенні позову у цій частині не перешкоджає позивачам у відповідності до вимог ст. 402 ЦК України звернутись до суду з вимогами саме про встановлення сервітуту щодо зазначених нежитлових приміщень у разі недосягнення відповідних домовленостей з власниками цих приміщень.

Інші наявні у матеріалах справи докази, зокрема фотоматеріали, відеоматеріали, а також покази допитаних у судовому засіданні свідків та висновок експертів за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 18.02.2015 року №5899/5900/14-42, судом не можуть бути взяті до уваги, оскільки не стосуються встановлених у даній справі правовідносин та відповідних їм обставин.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачам у стягненні з відповідача на їх користь суми понесених судових витрат.

Керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.