УхвалА

іменем україни

29 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем свого чоловіка - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та був спадкоємцем за заповітом своєї матері - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Позивачка вказувала про те, що 28 грудня 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1. Вважала, що при укладенні вказаного договору дарування ОСОБА_7 допустила помилку щодо природи правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки вона мала намір укласти з відповідачем договір довічного утримання, а вищевказаний житловий будинок заповісти своєму сину, була неписьменна, унаслідок чого вказаний договір було укладено з порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, у частині підписання договору іншою особою, а, отже, спірний договір є недійсним. Крім того, вважала, що спірний договір є фіктивним, так як був вчинений без наміру створення правових наслідків.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 укладений 28 грудня 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 19 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 2 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що договір дарування від 28 грудня 2004 року ОСОБА_7 при житті не оспорювала, а позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), про недійсність договору дарування з підстав, передбачених ст. ст. 203, 229, 234 ЦК України.

Суди дійшли вірного висновку про те, що доводи позивачки щодо фіктивності спірного договору дарування є безпідставними, так як відповідач зареєстрував за собою право власності на спірний житловий будинок, а, отже, такий договір виконаний.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що ОСОБА_4 не надано доказів того, що ОСОБА_7 була неписьменна, а вказаний договір дарування підписано не дарувальником, а іншою особою, оскільки такі обставини спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, які не спростовані, а своїх вимог позивачка не довела.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.П. Штелик