Головуючий суду 1 інстанції - Озеров В.О.
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Справа № 431/1422/16-ц
Провадження № 22ц/782/730/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді - Фарятьєва С.О.

суддів: Коротенка Є.В., Назарової М.В.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 10 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_1, в якому вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3., разом з якою вони були співвласниками, а саме по ? частині кожний, домоволодіння розташованого у АДРЕСА_1.

Влітку 2014 року він вимушений був тимчасово виїхати за межі України.

Після смерті матері він дізнався, що 4 листопада 2014 року вона уклала договір довічного утримання (догляду) з відповідачем, який було посвідчено приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Замарь О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 931.

Однак вказаний договір було укладено його матір'ю під впливом обману з боку відповідача, оскільки на час його укладання матері було більш ніж 83 роки, внаслідок чого у неї було знижено критичність сприйняття дійсності, а відповідач, скориставшись цією обставиною, ввела її в оману в дійсності своїх намірів щодо виконання умов договору та не виконувала своїх обов'язків за договором під час життя матері.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати договір довічного утримання (догляду), укладений 4 листопада 2015 року між його матір'ю ОСОБА_3 і відповідачем, недійсним.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 10 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Про місце, день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представники позивача та відповідачка були повідомлені своєчасно та належним чином, але до судового засідання не з'явились.

Заява представника позивача ОСОБА_4 про перенесення розгляду справи у зв'язку з поданням заперечень на апеляційну скаргу задоволенню не підлягає, оскільки не містить жодних належних доводів на її обґрунтування, того ж представник відповідача ОСОБА_5 проти задоволення вказаної заяви заперечувала і відмовилась знайомитися із запереченнями на апеляційну скаргу, про що пояснила у судовому засіданні апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_5, яка з'явилась до апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

У статті 55 Конституції України закріплено положення про те, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а ч.2 ст. 124 Конституції України передбачає що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спор щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України.

В силу ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності із вимогами ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

Чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інше.

З матеріалів справи вбачається, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції виконано було не в повному обсязі.

удом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача по справі ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

На час її смерті вона та її син, тобто позивач по справі, були співвласниками, а саме по ? частині кожний, домоволодіння розташованого у АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з реєстру прав на нерухоме майно, технічним паспортом на домоволодінння та свідоцтвом про право на спадщину за законом.

04 листопада 2014 року між його матір'ю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено, посвідчений приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Замарь О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 931, договір довічного утримання (догляду).

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У відповідності з вимогами ч.ч. 1 і 2 ст. 746 ЦК України, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про визнаннядоговору довічного утримання (догляду) недійсним та керуючись при цьому ст. ст. 744, 203, 215, 230 Цивільного Кодексу, суд першої інстанції послався на те, що позивачем доведена та обставина, що відповідач на момент укладання з ОСОБА_3 вказаного договору, не мала наміру його фактичного виконання, чим фактично ввела в оману ОСОБА_3 щодо істотних обставин укладання договору.

Між тим до такого висновку суд дійшов поспішно.

З позовної заяви позивача вбачається, що вимоги ним заявлено на підставі ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення, такий правочин визнається судом недійсним.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З вищенаведеного вбачається, що, предметом доказування по даній справі є наявність у відповідача, на момент укладання договору довічного утримання, умислу на введення в оману ОСОБА_3, а тому обов'язок доказування наявності такого умислу покладається на позивача.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В силу ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Прийнявши в якості доказів пояснення свідків, викликаних представниками позивача, щодо обставин виконання відповідачем умов договору, суд порушив вимоги зазначеної норми закону.

Належних доказів, щодо наявності у відповідача умислу на введення в оману ОСОБА_3 позивачем доведено не було, чого суд першої інстанції не врахував.

З позовних вимог позивача та пояснень у суді першої інстанції його представників вбачається, що на час укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору довічного утримання (догляду) від 04 листопада 2014 року ОСОБА_3перебувала в похилому віці, а саме їй було 83 роки і вона потребувала стороннього догляду.

Погоджуючись із вищезазначеними обставинами відповідач, на підтвердження цього, надала суду письмові докази, а саме виписку з амбулаторної карти, з якої вбачається, що ОСОБА_3 мала хронічні захворювання та потребувала постійного догляду. Тим більш, ОСОБА_3 була прикована до ліжка, чого не заперечували і представники позивача, як і те, що позивач син померлої ОСОБА_3 перебував за кордоном на постійному місці мешкання і не мав можливості доглядати за своєю матір'ю.

Тому маючи намір на догляд за ОСОБА_3 відповідачем, 04 листопада 2014 року було укладено з нею договір довічного утримання ( догляду).

Та обставина, що відповідач свої обов'язки за даним договором виконувала підтверджується поясненнями свідків наданих ними у суді першої інстанції, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які підтвердили, що відповідач мала намір , при укладенні договору довічного утримання доглядати ОСОБА_3, доглядала відповідально за нею на протязі її життя, а після смерті поховала її за свої кошти.

Інші свідки, а саме ОСОБА_10 та ОСОБА_11, пояснень відносно укладення договору довічного утримання між ОСОБА_3 та відповідачем не надали, обставини укладення угоди їм були невідомі.

З квитанції до прибуткового касового ордеру, договору-замовлення на організацію та проведення поховання та накладної, копії яких знаходяться в матеріалах справи вбачається, що відповідачем було придбано необхідні для поховання ОСОБА_3 речі.

Посилання в рішенні суду на акт від 23.10.2015 року про надання сусідами ОСОБА_3 коштів на її поховання, є необґрунтованим, оскільки зазначений акт не був погоджений з даними особами і вони своїми письмовими заявами спростували цей акт і свої підписи в ньому.

Проте суд першої інстанції на вищезазначене певної уваги не звернув.

За таких обставин суд першої інстанції, на думку судової колегії, без врахування вищезазначених норм процесуального і матеріального права та роз'яснень, наданих уПостанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», дійшов помилкового висновку про визнання договору довічного утримання (догляду), укладеного 4 листопада 2015 року між матір'ю позивача ОСОБА_3 і відповідачем, недійсним.

В силу ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення по справі;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на вищенаведене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального та матеріального права, в зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2. ч. 1. ст. 307, ст. ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 10 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним відмовити.

Рішення суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: