УХВАЛА

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про витребування квартири із чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_9, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2003 року ОСОБА_10 звернувся до суду із зазначеним позовом і у зв'язку зі смертю 31 серпня 2011 року ОСОБА_10 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року до участі у справі була залучена його дружина - ОСОБА_3, яка 12 червня 2014 року звернулася до суду з уточненим позовом. Зазначала, що вона є правонаступником померлого

ОСОБА_10, якому належало право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, власником 3/4 частин квартири був його брат - ОСОБА_11 На підставі скасованого пізніше рішення Жовтневого місцевого суду м. Одеси від 22 листопада 2001 року вказана квартира стала власністю

ОСОБА_8, а потім за нотаріально посвідченими договорами переходила у власність ОСОБА_7 30 січня 2002 року і ОСОБА_4 16 листопада

2004 року. Позивачка вважала, що спірна квартира вибула із володіння братів ОСОБА_11 не з їхньої волі, а за рішенням суду, скасованим апеляційним судом Одеської області 19 червня 2003 року. ОСОБА_3 вважала, що ОСОБА_4, яка є останнім власником квартири, є недобросовісним набувачем.

Крім того, позивачка зазначала, що ОСОБА_10 прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого брата - ОСОБА_11, але не міг отримати частку у розмірі 3/4 спірної квартири через низку вчинених відповідачами недійсних правочинів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд на підставі ч. 1 ст. 388,

ст. 1212 ЦК України витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння, визнати за нею право власності

на 1/4 частину квартири, яка належала її чоловіку, та на 3/4 частини квартири, що належала ОСОБА_11

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2015 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання договорів недійсними.

У січні 2006 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що вона стала власником спірної квартири за оплатним договором купівлі-продажу від 16 листопада 2004 року, ніяких перешкод для укладення договору на той момент не було, вона є добросовісним набувачем і квартира на підставі ст. 388 ЦК України не може бути витребувана з її володіння.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не доведено підстави для витребування у ОСОБА_4майна, передбачені ст. 388 ЦК України, так як вона є добросовісним набувачем, а ѕ частини квартири, що належала ОСОБА_11 не входила до спадщини ОСОБА_10

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд виходив із того, що вона є добросовісним набувачем і не могла знати, що рішення суду буде пізніше скасовано.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду. При цьому зазначив, що ОСОБА_3 не надала доказів, які б свідчили про те, що

ОСОБА_4 є недобросовісним набувачем у розумінні ст. 388 ЦК України.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації та свідоцтва від 21 січня 1994 року, свідоцтва про право на спадщину за законом

від 22 березня 1995 року ОСОБА_10 та його брат - ОСОБА_11 були власниками відповідно 1/2 та 3/4 частин квартири АДРЕСА_1.

На підставі рішення Жовтневого місцевого суду м. Одеси

від 22 листопада 2001 року, право власності на вказану квартиру визнано за

ОСОБА_8

30 січня 2002 року ОСОБА_8 продав спірну квартиру ОСОБА_7, яка в свою чергу продала її ОСОБА_12, яка подарувала її ОСОБА_5, а остання 16 листопада 2004 року продала її ОСОБА_4 на підставі відповідних договорів.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2003 року рішення Жовтневого місцевого суду м. Одеси від 22 листопада 2001 року скасовано і у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-146 цс 13 від 16 квітня 2014 року, 6-251 цс 15 від 24 червня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилалася на те, що зазначене судове рішення, за яким ОСОБА_8 набув права власності на спірну квартиру, у подальшому було скасовано і останньому у задоволенні позову було відмовлено. Тому вважала, що зі скасуванням судового рішення втрачаються всі правові наслідки, які з нього випливають, а, отже, оскільки ні ОСОБА_11, ні

ОСОБА_10 не мали наміру на відчуження їх спільної квартириОСОБА_4, на її думку, не може вважатись добросовісним набувачем.

Посилаючись на те, що ѕ частини квартири, що належали ОСОБА_11, не була спадщиною для ОСОБА_10, а, отже, не може бути спадщиною позивачки, апеляційний суд не звернув уваги на те, що після смерті ОСОБА_11, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_2, його брат звернувся до нотаріальної контори, заведено спадкову справу, проте оформити спадкові права він не зміг через укладення ряду незаконних угод, а спадкоємцем ОСОБА_10 є позивачка.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, фактичних обставин не встановив, не навів у судовому рішенні мотивів відхилення зазначених доводів.

Отже, висновки апеляційного суду про залишення без змін рішення районного суду є передчасними і ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_9, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик