Ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Дружківської державної нотаріальної контори Донецької області, Дружківської територіальної громади Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 вересня 1983 року її чоловік ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, придбав незакінчений будівництвом будинок АДРЕСА_1. Оскільки державний нотаріус відмовив в оформленні спадщини, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на вказаний вище будинок.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 26 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що будівництво житлового будинку АДРЕСА_1, виконано без отримання відповідного дозволу, позивачем не надано проектної документації, що засвідчує відповідність будівництва державним будівельним нормам, стандартам і правилам, тому немає підстав для визнання за останньою права власності на житловий будинок.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 14 вересня 1983 року придбав незакінчений будівництвом будинок АДРЕСА_1, готовністю 11 %.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді будинку АДРЕСА_1 Донецької області, автомобіля ВАЗ-2101, р.н. НОМЕР_1, та частки у майні товариства з обмеженою відповідальністю «Валентина» розміром 486,75 грн., яке прийняла ОСОБА_3 за виключенням житлового будинку.

Встановлено, що спірний житловий будинок збудовано у 1990 році, що підтверджується технічним паспортом на будинок (а. с. 10-14), проте державної реєстрації права власності на цей будинок не відбулось.

Позивач прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори.

Постановою Дружківської державної нотаріальної контори Донецької області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 квітня 2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 відмовлено у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності ОСОБА_4 на вищевказаний будинок (а. с. 5).

Звертаючись до суду, позивач посилалась на норми спадкового права та просила визнати за нею право власності на будинок в порядку спадкування.

Крім того, ОСОБА_3 вказувала, що їй відмовили у реєстрації будинку в бюро технічної інвентаризації, оскільки спірний будинок було придбано на ім'я померлого, а дозволи оформлені на його ім'я, тому вирішення цього питання можливе після отримання свідоцтва про право на спадщину.

Оскільки позивачу відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду, то остання вважає своє право на отримання у спадщину будинку порушеним та таким, що підлягає захисту у спосіб визнання права власності на спадкове майно.

Частиною 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Питання щодо прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було вирішено шляхом затвердження Порядку та умов прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» від 05 серпня 1992 року № 449. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв'язку з тим, що відповідно до ст. 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року.

Отже, питання щодо набуття права власності на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року, не врегульовано на рівні закону.

29 квітня 2013 року набрав чинності наказ Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, яким затверджено новий порядок спрощеної процедури прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, а також регламентовано процедуру проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж.

Згідно з п. 3.1 вказаного порядку індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, збудовані до 05 серпня 1992 року, прийняттю в експлуатацію не підлягають і можуть бути зареєстровані як об'єкти права власності на підставі технічного паспорту.

Державна реєстраційна служба України своїм листом від 12 березня 2013 року № 95-06-15-13 роз'яснила, що при проведенні державної реєстрації прав із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що будинок є самочинним будівництвом, тому відповідно до вимог ст. 376 ЦК України спір задоволенню не підлягає.

Разом з тим, виходячи з вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та довідки комунального підприємства «Дружківське міське бюро технічної інвентаризації» (а. с. 88) спірний будинок не є самочинним.

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернули, не встановили фактичних обставин справи, не дослідили та не перевірили доказів на їх підтвердження, не вірно встановили характер спірних правовідносин і норми права, що підлягали до застосування, а також не врахували, що за наявності технічного паспорта, домової книги та відмови нотаріуса існують підстави для задоволення позовних вимог, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська