У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Максимчук З.М.,

суддів - Собіни І.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів позики не вчиненими,

у с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 129 591, 00 гривень за договором позики, що еквівалентно 5100 доларів США по курсу НБУ станом на 21.04.2016 року.

Вирішено питання про судовий збір.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає, що воно ухвалене на неповно з»ясованих обставинах справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог та стягнув на користь позивача не 5100, 00 доларів США, а 129 591,00 гривень,що еквівалентно вказаній сумі в доларах станом на 21.04.2016 року.

В судовому засіданні не досліджувався документ про офіційний курс гривні щодо долара США, встановленого НБУ станом на 21.04.2016 року. Крім того, позовна заява датована 01.07.2015 року, а в рішенні суду вказується курс станом на 21.04.2016 року.

____________________________________________________________________________

Справа № 569/9325/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_3

Провадження № 22-ц/787/1061/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_4

Вказує, що висновок суду про те, що нотаріально засвідчена заява не свідчить про боргові зобов»язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 суперечить ч.2 ст.1047 ЦК України.

Посилаючись на пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні доводить, що насправді ОСОБА_1 06.04.2014 року позичив гроші не у ОСОБА_2, а у ОСОБА_5 Оспорюючи даний факт, ОСОБА_2 в судовому засіданні не довів наявності у нього 5100,00 доларів США та джерела їх отримання для позики ОСОБА_1

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити позов ОСОБА_1

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

За змістом ст.ст. 205, 639 ЦК України правочини можуть вчинятися у будь-якій формі (усна, письмова). Сторони мають право обирати форму правочину, якщо вимоги щодо форми правочину не встановлені законом.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За вимогами ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред"явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що, оскільки в судовому засіданні встановлено передачу грошових коштів ОСОБА_2 ОСОБА_1 відповідно до розписок від 06.12.2013 та від 06.04.2014 року, та, враховуючи, що в установлений в розписках строк обидва зобов»язання виконані не були, стягненню підлягала сума боргу в розмірі 5100,00 доларів США, що на день ухвалення рішення була еквівалентною 129 591,0 гривень. Керуючись ст.ст.1046, 1049, дійшов вірного висновку, що між сторонами склалися правовідносини із договору позики.

Заперечуючи проти позову, та звертаючись з зустрічним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що, договори позики укладені не були, грошові кошти в розмірі 5100,00 доларів США одержані ним від ОСОБА_2 не були. Згідно розписки від 06.12.2013 року він отримав від ОСОБА_2 кошти в національній валюті в розмірі 23 979,00 гривень. Грошові кошти в розмірі 2100,00 доларів США отримував від ОСОБА_5, які згодом повернув.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають нормам закону.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що 06.12.2013 року та 06.04.2014 року ОСОБА_1 були написані розписки, з тексту яких вбачається, що він позичив у ОСОБА_2 3000,00 доларів США і 2100 доларів США, зобов»язався повернути гроші в річний термін до 06.12.2014 року та 06.04.2015 року.

Оригінали розписок знаходяться в матеріалах справи.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого родута такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та впорядку, що встановлені договором.

Аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст. 192,533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу /тобто грошової одиниці, в якій зазначена сума зобов»язання/ валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов»язання і його виконання є національна валюта України гривня.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс 14/, та в силу ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів України. Факт написання розписок саме відповідачем в судовому засіданні не оспорено.

У той самий час за змістом ч.ч.1,2 ст.207 і ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг /тобто із зобов»язанням її повернення/, так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми /правовий висновок, висловлений в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14/.

Отже, відповідно до вимог ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує і передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Факт написання розписок саме відповідачем в судовому засіданні не оспорено.

Позивач ОСОБА_1 /за зустрічним позовом/, оспорює договори позики, укладені між ним і ОСОБА_2, посилаючись на їх безгрошовість.

Разом з тим, указуючи на безгрошовість договору позики і покладаючись на показання свідків, позивач просить визнати договори позики такими, що не були вчинені у зв»язку з неодержанням ним вказаних коштів.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Крім того, виходячи з положень ст.31 ЦПК України, визначення предмета та підстав позову є виключним правом позивача, а відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Виходячи з наведеного, у місцевого суду були відсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1

Ті докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі апелянт, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої оцінки обставин справи та доказів, які відрізняються від зробленої судом першої інстанції і підстав для скасування судового рішення не містять.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

ОСОБА_7