РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/240/16-ц

Провадження № 2/700/138/16

08 червня 2016 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі головуючого-судді: Пічкур С.Д., за участю секретаря: Сіденко Н.П., позивачки: ОСОБА_1, представника відповідачки: ОСОБА_2, відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідачів: ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та моральної шкоди,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 18 000 грн. 27 квітня 2016 року позивачка змінила свої позовні вимоги та просить стягнути з відповідачів солідарно на її користь 30 568 грн., з яких 15 560 грн. основного боргу, 6393 грн. 73 коп. інфляційних витрат, 5614 грн. 38 коп. трьох відсотків річних та 3000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує, що 25 жовтня 2014 року між нею та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникла усна домовленість про те, що відповідачі продають їй грецькі горіхи в кількості одна тонна по ціні 25 грн. за 1 кг. на загальну суму 18 000 грн. Для закупівлі горіхів вона передала відповідачам 18 000 грн. авансу, які їй до цього часу не повернули і горіхів не поставили.

В звязку з неповерненням коштів вона вимушена була позичати гроші в третіх осіб синові на оперативне лікування, зазнала моральної шкоди, а також внаслідок інфляції просить стягнути збитки та три відсотки річних.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили, що крім зобовязання по поверненню коштів, відповідачі зобовязані відшкодувати і моральну шкоду, яку зазнала позивачка внаслідок порушення її прав, а також в неї погіршились нормальні життєві звязки та вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідачі та їх представник позовні вимоги визнали лише частково, в сумі 15 350 грн. пояснивши, що дійсно ОСОБА_4 взяла кошти в позивачки в сумі 18 000 грн. для закупки горіхів в жовтні 2014 року, але оскільки вже горіхів не було, то вони привезли позивачці лише частину, а суму 15 350 грн. не віддали. Коли позивачка звернулась з заявою до поліції, то вони їй віддавали цю суму, але вона відмовилась.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та відповідні до них правовідносини, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідачкою ОСОБА_4 визнається факт заборгованості перед позивачкою в сумі 15 350 грн., тому ця обставина в силу вказаної норми закону не підлягає доказуванню.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно статей 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому, судом розяснено позивачу та відповідачу вимоги ст. 10, 60 ЦПК України, та суд сприяв сторонам в отриманні доказів.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачі мають перед нею більшу суму заборгованості ніж вони визнали.

Більше того, з пояснень позивачки та відповідачів, а також свідків вбачається, що позивачка передавала кошти та домовлялась про заготівлю горіхів саме з відповідачкою ОСОБА_4, яка потім перерахувала кошти на рахунок чоловіка.

Оскільки грошові кошти отримала саме відповідачка ОСОБА_4 і домовленість була у позивачки саме з нею, то суд позбавлений права на стягнення коштів з відповідача ОСОБА_3, який коштів безпосередньо від позивачки не отримував. Спільні дії в отриманні коштів у позивачки з боку відповідачів теж відсутні, а та обставина, що вони є подружжям не є підставою для стягнення коштів в солідарному порядку.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що проживає по сусідству з позивачкою та їй відомо, в 2014 році ОСОБА_1 дала кошти на заготівлю горіхів але їй не вернули. У неї потім не було коштів на лікування сина і вона ходила по селі та просила позичить, і в позивачки погіршились стосунки з оточуючими.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що позивачка в кінці 2014 року позичала у нього 5000 грн. які віддавала протягом року в звязку з тим, що їй інші люди не повернули кошти.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що восени 2014 року він з братом привозив горіхи ОСОБА_1 до дому в с. Журжинці, останній раз близько 100 кг.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Така правова позиція висвітлена в Постанові ВСУ від 06 червня 2012 року у справі 6-49цс12.

Отже, позивачка має право на стягнення трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції з часу вимоги про повернення коштів до часу подання позову як нею вказано в позовній заяві, але не вірно зроблено розрахунок.

З урахуванням боргу визнаного відповідачкою в сумі 15 350 грн. індекс інфляції за період з лютого 2015 року по березень 2016 року складає 6307 грн. 44 коп. (15350 х 105,3%х110,8%х114,0%х102,2%х100,4%х99,0%х99,2%х102,3%х98,7%х102,0%х100,7%х100,9%х99,6%х101,0%).

Суму трьох відсотків річних пораховано позивачкою як 3% за місяць, а не за рік як визначено у ст. 625 ЦК України. При перерахунку сума трьох відсотків річних становить 537 грн. 25 коп. (15350х3,5%(за 14 місяців, 0,25% за місяць)).

Позивачкою заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди. Суд вважає в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до положень ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Стягнення моральної шкоди у такому випадку законом не передбачено, тому вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди розяснено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то судам необхідно зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Наслідки порушення зобовязання встановлені ст. 625 ЦК України, яка не передбачає відшкодування моральної шкоди, а доказів заподіяння відповідачами моральної шкоди позивачці поза договірними зобовязаннями суду не надано.

За викладених обставин, позовні вимоги позивачки підлягають до часткового задоволення.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 6, 7, 8, 10, 18, 57, 60, 88, 157, 158, 159, 174, 179, 196, 207, 208, 209, 213, 214, 215, ЦПК України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 15 350 грн. боргу, 6307 грн. 44 коп. інфляційних витрат, 537 грн. 25 коп. трьох відсотків річних, а всього 22 194 (Двадцять дві тисячі сто девяносто чотири) грн. 69 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 551 грн. 21 коп. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги через Лисянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 10 червня 2016 року.

Суддя С. Д. Пічкур