УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування, визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_7 - ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, у якому просила суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 24 квітня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю.В.; визнати ОСОБА_8 такою, що втратила право на користування спірною квартирою та зобов'язати останню знятися з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що їй з 1995 року на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. 24 квітня 2010 року ОСОБА_6 подарувала вказану квартиру своєму неповнолітньому онукові ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, так як відповідачі її запевнили, що ОСОБА_6 зможе у ній проживати та їй буде надаватися матеріальна і не матеріальна допомога, чого в подальшому не відбулося.

ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України і ч. 3 ст. 203 ЦК України та посилаючись на те, що оспорюваний договір дарування вчинено нею під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, що цей договір не відповідав її вільному волевиявленню і внутрішній волі, що обдарованим не виконані дії щодо фактичного прийняття дарунку, що відповідачі мали після укладення договору дарування надавати ОСОБА_6 допомогу в зв'язку з її похилим віком, хворобою, тощо, однак цього не виконали, остання просила суд визнати такий договір недійсним.

Також зазначила, що з 05 березня 2013 року в спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_8, однак вона не проживає у ній більше шести місяців і не несе витрат на утримання квартири, а тому ОСОБА_6 вважає, що на підставі ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 3 СК України, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ОСОБА_8 має бути визнана такою, що втратила право на користування спірною квартирою та її має бути знята з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2015 року в частині відмови у визнанні особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням залишено без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено в скасованій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування.

Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 24 квітня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю.В. - визнано недійсним.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9 просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року і залишити в силі рішення районного суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 з 1995 року на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

24 квітня 2010 року ОСОБА_6 подарувала вказану квартиру своєму неповнолітньому онукові ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за згоди його батьків, уклавши нотаріально посвідчений договір дарування. З п. 6 такого договору вбачається, що даритель залишає за собою право вільного доступу до подарованої квартири та може довічно мешкати в цій квартирі особисто, а обдарований за згодою батьків погоджується на це.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові про визнання недійсним договору дарування квартири № 20 від 24 квітня 2010 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_6 не доведено, що оспорюваний нею договір дарування було укладено внаслідок вади волі, тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. Також суд визнав позов безпідставним і до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зобов'язання знятися з реєстраційного обліку, з посиланням на те, що такий позов може бути пред'явлено лише власником спірної квартири, а не ОСОБА_6, яка втратила права власника, уклавши оспорюваний договір дарування нерухомості.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_6 не мала наміру укладати договір на безоплатну передачу квартири, яка є її єдиним житлом. Позивач, як особа похилого віку, інвалід 2 групи, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність онука лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та її онуком.

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, ухвалене в справі судове рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним не є законним та обґрунтованим і воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України, якою передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В іншій частині апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

З такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202цс15).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 вказаної вище постанови від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, без наявності обману чи помилки, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Наведені ОСОБА_6 підстави позову про вчинення нею договору дарування, одночасно: внаслідок під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України), що цей договір не відповідав її вільному волевиявленню і внутрішній волі (п. 3 ч. 1 ст. 203 ЦК України), що обдарованим не виконані дії щодо фактичного прийняття дарунку (ст. 722 ЦК України), що відповідачі мали після укладення договору дарування надавати ОСОБА_6 допомогу в зв'язку з її похилим віком, хворобою, тощо, однак цього не виконали (ст. 229 ЦК України), є взаємовиключними, так як предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснив позивачу її право уточнити підстави позову, з огляду на обраний нею спосіб захисту порушеного права, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, залишив поза увагою допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська