Дата документу 06.06.2016
Справа № 334/9082/15-ц
Провадження № 2/334/479/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Ісакова Д.О.,

при секретарі Воронцовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батьків та стягнення додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з нього аліментів на утримання батьків у розмірі 1/5 частини заробітку відповідача на кожного, щомісячно, починаючи з дня подання позову та довічно, а також стягнення з відповідача на користь батька ОСОБА_1 одноразової виплати на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням у розмірі 2394,31 гривні та на користь матері ОСОБА_2 одноразової виплати на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням у розмірі 11 856,33 гривень.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони проживають у зареєстрованому шлюбі з 21 липня 1968 року. Мають повнолітнього сина 1968 року народження - ОСОБА_3, якого утримували з народження до закінчення навчання. На теперішній час вони є непрацездатними та пенсіонерами та отримують пенсію за віком, якої через постійні проблеми із здоров'ям та сплатою за комунальні послуги не вистачає. Інших доходів вони не мають. Інших дітей у них теж не має.

Їх повнолітній син ОСОБА_3 відмовляється у добровільному порядку допомагати їм, хоча має таку можливість, оскільки працює в службі у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області на посаді провідного спеціаліста сектору опіки, піклування та усиновлення, має регулярний дохід: отримує заробітну плату та отримує пенсію за вислугу років, одружений та має дружину, яка теж працює.

ОСОБА_1, постійно хворіє та кожного року проходить лікування. З 02.02.2015 року по 13.02.2015 року він проходив стаціонарне лікування в 6 клінічній міській лікарні м. Запоріжжя з діагнозом транзиторна ішемічна атака в стволі головного мозку в вертебратьнобазиллярному басейні, церебральний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба 3 стадії 2 ступеню. Від проведення КТ головного мозга і УЗДГ МАГ і шеї хворий відмовився із-за матеріального стану. Рекомендовано нагляд дільничного лікаря та невролога приймати лозап, бісопролол, кардіомагніл, оратропіл, предуктал. За допомогою він звернувся до свого сина, але останній відмовив у допомозі та взагалі припинив провідувати батьків. За той період ним було витрачено на лікування 2 394, 31 гривні, яку тепер він просить стягнути з сина як одноразову виплату, пов'язану з лікуванням.

ОСОБА_2, останнім часом важко захворіла, постійно знаходилася у ліжку. 21.03. 2013 року у неї був ішемічний інсульт в лівій головній сфері в руслі СМА, моторна афазія. Проходила з 21.03.2013 року по 05.04.2013 року стаціонарне лікування в неврологічному відділенні 6 міської клінічної лікарні. Поступила зі скаргами на порушення мовлення, паморочення, нудоту. Періодично приймала курсами судинні препарати. Збільшене артеріальне давління до 160/100 мм.рт.ст. Відповідно до виписного епікризу ОСОБА_2

знаходилась на стаціонарному лікуванні з 26.07.2015 року по 17.04.2015 року в 9 міській лікарні м. Запоріжжя та госпіталізована до ВАІТ у зв'язку з тяжким станом. 01.04.2015 року переведена в неврологічне відділення 9-ої міської лікарні для подальшого обстеження та лікування. Стан тяжкий. Неврологічний статус: 27.03.2015 року при тямі, але продуктивний контакт відсутній. Встановлений клінічний діагноз - основний (повторний ішемічний інсульт у лівій гемісфері головного мозга, руслі СМА (26.03.2015), правобічний пірамідний с-м. тотальна афазія. Церебральний атеросклероз 3 ст.ГБ 3 ст., ОВДР.); супутній - дифузний кардіосклероз, постійна форма фібриляції прєдсердій. Призначене лікування гепарином, верапамілом, дибазолом, ношпа, рр. Рингєра, актовегіном, пирацетам, рантаком та іншими препаратами відповідно до виписного епікризу ОСОБА_2. 17.04.15 року ОСОБА_2 була виписана під нагляд лікаря за місцем проживання з призначенням лікування дисоксину, раймагу, платогрилу, естету, кванилу, тризипину. На лікування ОСОБА_2: у 2013 році витратила 1377, 71 грн.; у 2014 році - 2672, 44 гривні, у 2015 році - 7 815, 18 грн., всього - 11 865, 33 грн., суму якої тепер вона просить стягнути з сина як одноразову виплату, пов'язану з лікуванням.

Крім того, батькам щомісячно потребуються кошти на їх утримання, тому вони просять суд стягнути з відповідача аліменти на їх утримання у розмірі 1/5 частини його заробітку на кожного щомісячно та довічно.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник на позовних вимогах наполягали у повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Просили суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, вважаючи, позов не обґрунтованим, таким, що не заснований на Законі, а тому не може бути задоволений судом.

Свої заперечення він виклав письмово, а у судовому засіданні зазначив, що позивачами не була доведена необхідність надання їм матеріальної допомоги, яка визначається в залежності від матеріального становища самих батьків та його як відповідача.

Крім того, відповідач вважає, що позивачі не навели переконливих аргументів і не надали будь-яких розрахунків, які б свідчили про необхідність реальних витрат на утримання у розмірі, більшому ніж прожитковий мінімум, або, що цей розмір не забезпечує їй належних умов існування, та чому ними визначено стягнення з нього саме 40% його заробітку (доходу) на їх двох.

З вищевикладених підстав, відповідач ОСОБА_3 вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону, слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. Позивачі та їх представник у судовому засіданні намагався довести суду, що саме діями відповідача були порушенні його права та інтереси.

По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ч.1 ст.202, СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

При цьому, як роз'яснив у п. 21 Постанови N 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування

судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України, обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачі отримують пенсію за віком. Так, відповідно наданих довідок УПФУ, ОСОБА_1 отримує пенсію за віком 1856,82 гривні, а ОСОБА_2 - 2002,50 гривень. Також встановлено, що вони мають нерухомість та автомобіль Шкода Фабия 2011 року випуску.

Відповідач дійсно працює у Службі у справах дітей Вільнянської райдержадміністрації та отримує заробітну плату, яка складала (середньомісячно): у 2013 році - 2358,55 гривень, у 2014 році - 2265,84 гривні.

Проте, сім'я відповідача, яка складається з дружини ОСОБА_5 та прийомного сину ОСОБА_6 11 років, якого взяли з дитячого будинку під свою опіку, на підставі рішення Вільнянської міської ради №236 від 09.10.2008 року, який мешкає разом з нами та перебуває на нашому утриманні, має дохід нижчий ніж прожитковий мінімум, що вказує на неможливість надавати матеріальну допомогу батькам, при тому що їх дохід (розмір пенсії) на кожного є більшим ніж дохід відповідача на кожного члена його сім'ї.

Доведено, що середньомісячна заробітна платня дружини відповідача, яка працює у ФОП ОСОБА_7 магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», за останні 6 місяців складає 1171,66 гривень. Тобто, середньомісячний дохід їх сім'ї відповідача складає близько 3500 гривень, тому на кожного члена сім'ї припадає по 1166 гривень, при тому що прожитковий мінімум на одну особу складає 1218 гривень.

Таким чином, сім'я відповідача має дохід нижчий ніж прожитковий мінімум, що вказує на неможливість надавати матеріальну допомогу батькам, при тому що їх дохід (розмір пенсії) на кожного є більшим ніж дохід на кожного члена сім'ї відповідача .

Крім того, суд взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_3 сам має захворювання спини, ніг та рук, викликані незворотними змінами у попереку, що утруднюють рух та пересування, які почали загострюватись з 2012 року, що підтверджується випискою з історії захворювання №4653/511 та чисельними медичними дослідженнями в період з 2012 року по 2015 рік, які потребують значних матеріальних витрат на проходження обстежень та лікування захворювань.

За нормами ст..203 СК України, визначено що діти зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю, на яку і посилаються позивачі, але як встановлено в ході судового розгляду, позивачі не є інвалідами. Було доведено, що ОСОБА_2 з 21.03.2013 року по 05.04.2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні, а ОСОБА_1 з 02.02.2015 року по 13.02.2015 року проходив стаціонарне лікування в 6 клінічній міській лікарні м. Запоріжжя. Зазначені періоди знаходження Позивачів на стаціонарному лікуванні, не перевищували 21 день. Таким чином, має визначених підстав для застосування норми ст..203 СК України щодо участі у додаткових витратах позивачів, які розраховані ще з 2013 року, при тому що належним чином ці витрати не доведені, відсутні належним чином завірені призначення лікарів по кожному захворюванню Позивачів.

Крім того, з наданих позивачами чеків на придбання ліків, неможливо встановити ким були придбані ліки та для кого, які захворювання вони лікують. Дати визначені на наданих чеках не співпадають з датами лікування Позивачів.

У судовому засіданні було також доведено, що відповідач добровільно у квітні 2015 року надав матеріальну допомогу на лікування матері у розмірі 2000 гривень, та не відмовлявся від надання грошових коштів і в подальшому якщо це дозволяти бюджет відповідача. Цей факт не заперечувався й позивачами.

Отже, вищевикладене свідчить про недоведеність позивачами необхідність надання їм матеріальної допомоги, яка визначається в залежності від матеріального становища самих батьків (позивачів) та відповідача.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання, бо стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум або дохід сина.

Згідно з діючим законодавством, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо, що нерозривно пов'язано з прожитковим мінімумом.

Виходячи правових норм, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремим нормам Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15.05.2006 р. обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.

Потреба у матеріальній допомозі означає недостатність коштів, необхідних для підтримання нормальної життєдіяльності особи. Доведення потреби в матеріальній допомозі являється процесуальним обов'язком Позивачів, які не змогли довести суду певні обставини щодо їх утримання, а також дійсних потреб у матеріальній допомоги та аліментів на їх утримання.

Докази, які б вказували на наявність у позивачів потреби у матеріальній допомозі, в матеріалах справи відсутні. Відтак зазначена обставина позивачами не доведена.

Разом з тим, не знайшло свого підтвердження у суді той факт, що відповідач дійсно має можливість утримувати додатково своїх батьків, оскільки за матеріалами справи сім'я відповідача має дохід нижчий ніж прожитковий мінімум, що вказує на неможливість надавати матеріальну допомогу батькам, при тому що їх дохід (розмір пенсії) на кожного є більшим ніж дохід на кожного члена сім»ї відповідача .Інших доходів відповідач не має.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За такими обставинами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення з їх сина аліментів на утримання батьків та стягнення додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою не відповідають вимогам закону, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213 ЦПК України, та у відповідності до ст. 202, 205 СК України

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батьків та стягнення додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ісаков Д. О.