АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Гринь Костянтина Андрійовича в інтересах публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року

в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору від 20 лютого 2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі - 10 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на те, що, відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, не сплачувала кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, в зв'язку з чим станом на 30 квітня 2014 року виникла заборгованість в розмірі - 41134 грн. 14 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 9445 грн. 43 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 29253 грн. 75 коп., а також штрафи відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг в розмірах - 500 грн. (фіксована частина) та - 1934 грн. 96коп. (процентна складова), позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість, в сумі 41134 грн. 14 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник товариства, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши представника відповідачки, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що відповідачка не підписувала Умови і правила надання банківських послуг, а ця обставина виключає існування між сторонами належно складеного кредитно-заставного договору; що строк дії картки сплинув у вересні 2009 року й позивач, у відсутність доказів поважності причин, пропустив передбачений законом строк для звернення до суду за захистом порушеного права.

Проте, з таким висновком районного суду в повній мірі погодитися не можна, остільки суд належним чином не встановив характер правовідносин, які виникли між сторонами спору, та обставини справи, які є предметом доказування по цій справі.

Як убачається з матеріалів справи, 20 лютого 2006 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останньою отримано кредит у розмірі 10000 грн. станом на жовтень 2007 року у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 36 % на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5-9, 76).

Відповідно до даних долученого до справи розрахунку заборгованості, позивач вказав, що станом на 30 квітня 2014 року у ОСОБА_2 перед банком виникла заборгованість в розмірі - 41134 грн. 14 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 9445 грн. 43 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 29253 грн. 75 коп., а також штрафи відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг в розмірах - 500 грн. (фіксована частина) та - 1934 грн. 96 (процентна складова) (а.с.5-8).

Відповідно довідки ПАТ «КБ «ПриватБанк», на ім'я ОСОБА_2 була видана кредитна картка НОМЕР_1 з терміном дії до 09/09 (а.с.136).

Разом з тим, п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 міс. з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення строку дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк (а.с.1).

Суд першої інстанції залишив поза увагою зміст п. 9.12 Умов.

Встановивши, що відповідачкою була підписана заява від 20 лютого 2006 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, районний суд відмовив у задоволенні позову про стягнення заборгованості з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові у справі № 6-16цс15 та №6- 240цс14.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на обставини справи, з приводу яких Верховним Судом України було висловлено зазначену правову позицію.

Так, за результатами розгляду справ № 6-16 цс15 та №6- 240цс14, суд вищої інстанції висловив правову позицію щодо застосування судом до кредитних правовідносин положень ч.1 ст. 259 ЦК України в частині збільшення строку позовної давності.

У заявленому по даній справі спорі доведенню підлягає наявність між сторонами кредитних правовідносин та виконання зобов'язань кредитором щодо надання коштів та боржником - щодо повернення коштів в обумовлені сторонами строки.

У частинах 1, 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідачка, підписавши вищезазначену анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», була повідомлена про зміст цих Умов та Правил, про що зазначено у самій заяві.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом не встановлено, що надані до позову Умови та Правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщених на офіційному сайті www.privatbank.ua ПАТ КБ «Приватбанк» у редакції, яка була чинною на момент підписання заяви позичальника.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості, оскільки підписання заяви позичальника не вважається підписанням договору щодо Умов та Правил надання банківських послуг, - не можуть бути визнані обґрунтованими, тому що згідно з приписами положень статей 634, 638 ЦК України, підписавши заяву, відповідачка прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній заяві.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Позивач свої зобов'язання виконав, зворотне, ані відповідачкою, ані мотивами суду першої інстанції не спростовано, боржниця ж у свою чергу порушила визначені договором зобов'язання, в результаті чого виникла заборгованість.

Окрім цього, застосовуючи в справі до правовідносин строк позовної давності повернення споживчого кредиту, районним судом не було враховано наступне.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Встановлено, що ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції подано заяву про застосування строків позовної давності.

Згідно даних долученого до справи розрахунку заборгованості, останній платіж по тілу кредиту ОСОБА_2 було здійснено у вересні 2008 року, а на погашення відсотків - у квітні 2012 року (а.с.8).

Отже, матеріалами справи доведено, що відповідачка після сплину строку дії договору, продовжувала вносити платежі по сплаті відсотків, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Не заперечував проти переривання строку дії договору та його продовження і позивач, остільки приймав платежі від ОСОБА_2 й спрямовував їх на погашення заборгованості по відсотках.

Зазначені обставини свідчать про те, що після сплину дії картки між сторонами продовжували існувати договірні відносини, відповідачка продовжувала вносити платежі.

Враховуючи викладене, а також те, що умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, у зв'язку з чим початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Встановлено, що у суд з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся 10 вересня 2014 року (а.с.1).

За таких обставин, підлягали до задоволення заявлені по справі вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за відсотками, нарахованими в межах трьох років, що передували зверненню позивача у суд з позовом, тобто з 09 вересня 2011 року по 09 вересня 2014 року.

Верховним Судом України у справі № 1206цс/15 від 23 вересня 2015 року висловлено правову позицію, відповідно до якої позивач має право на отримання відсотків за користування кредитом, що передбачено чинним законодавством та кредитним договором, остільки договір не є припиненим або розірваним.

Разом з тим, районний суд належним чином зазначеного не врахував і прийшов до помилкових висновків про відсутність правових підстав до стягнення з боржниці відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг у випадку порушення клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. +5% від суми позову (а.с.13 на звороті).

Згідно заяви про надання банківських послуг термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії картки (а.с.9).

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума абоінше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості по відсотках та штрафів, як постановленого з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та постановленні в цій частині нового рішення про часткове задоволення вимог.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість по сплаті відсотків, за період з 09 вересня 2011 року по 09 вересня 2014 року, яка відповідно до даних долученого до справи розрахунку заборгованості становить суму 16 943 грн. 72 коп., а також штраф,передбачений п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг, у сумі - 500 грн. (фіксована частина) та 877 грн. 15 коп. (5% від суми заборгованості по відсотках), що становить загальну суму 17320 грн. 87 коп.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року в частині вимог про стягнення заборгованості по відсотках та штрафу скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по сплаті відсотків, у сумі 16943 грн. 72 коп. та 1377 грн. 15 коп. штрафу, а всього 17320 грн. 87 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/26765/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7229/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.