Справа № 139/422/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючого - судді Тучинської Н.В.

секретаря судового засідання Хонькович Л.І.,

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору без номеру від 17 жовтня 2012 року. Відповідно до умов договору, позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач своє зобов'язання по щомісячному платежу для погашення заборгованості по кредиту, процентів та інших витрат належним чином не виконала. Станом на 31 березня 2016 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість перед Банком за кредитом, яку позивач визначив на загальну суму 11 003 гривні 32 копійки, в тому числі: 497 гривень 90 копійок заборгованість за кредитом, 6705 гривень 26 копійок заборгованість по процентам за користування кредитом, 2800 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень штраф (фіксована частина), 500 гривень 16 копійок штраф (процентна складова).

17 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з відповідною позовною вимогою.

Представник позивача в судове засідання не зявився, разом з позовом подано до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника Банку, не заперечив проти винесення заочного рішення (а.с. 40).

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовну вимогу визнала частково, суду пояснила, що отримала кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» 17 жовтня 2012 року. Кредитною карткою користувався її тодішній чоловік, шлюб з яким не було зареєстровано. Вона надіялася на його порядність, зокрема, що він виконає обіцянку про погашення кредиту, однак у цьому році їй стало відомо, що з грудня 2013 року погашення по кредитній картці не здійснювалося. Просила звільнити від сплати штрафів та застосувати до вимог Банку про стягнення пені строк позовної давності.

Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору без номеру від 17 жовтня 2012 року (а.с. 5). Предметом договору є кредит в сумі 500 гривень, які відповідач отримала шляхом перерахування кредитних коштів на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Невідємною частиною Договору є Умови і Правила надання банківських послуг. Відповідач підтвердила, що підписана заява разом із Памяткою клієнта, «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та Банком Договір (зворот а.с. 5).

Позичальник зобовязувалася погашати заборгованість по кредиту, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг (зворот а.с. 28).

Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Пунктом 2.1.1.5.6 Умов і Правил надання банківських послуг передбачено, що у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу Банку, позичальник зобовязаний повернути кредит (у тому числі прострочений кредит та Овердрафт) та оплатити винагороди Банку (зворот а.с. 28).

Розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 4) доведено, що відповідач позичальник ОСОБА_1, своєчасно не надавала Банку грошові кошти для погашення заборгованості, зокрема єдине погашення за кредитним договором здійснила 05 серпня 2013 року в сумі 540 гривень.

Із витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, слідує, що щомісячний платіж - це сума коштів у розмірі, визначеному у заяві на акцептування умов, розміщених у цьому документі, яку позичальник виплачує Банку щомісяця з метою погашення заборгованості (п. 1.1.1.30, зворот а.с. 10).

ОСОБА_1 порушила умови укладеного із Банком Договору, а, отже, вимога позивача про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в сумі 497 гривень 90 копійок підлягає до повного задоволення.

Статтею 536 та частиною 1 статті 1054, статтею 1056-1 ЦК України, а також умовами Договору передбачено, що за користування чужими грошовими коштами позичальник має сплачувати відсотки.

За користування кредитом Банк нараховує позичальнику відсотки у розмірах передбачених «Тарифами Банку» із розрахунку 360 календарних днів у році, що передбачено п. 2.1.12.6 Правил користування платіжною карткою (зворот а.с. 31).

Відсотки за користування кредитом (кредитним лімітом) та /або овердрафтом нараховуються в дату їх сплати, при цьому відсотки розраховуються щомісячно за кожний календарний день за фактично витрачені в рахунок кредиту кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли Кредит стає простроченим кредитом.

У разі непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії), овердрафту або його частини понад 120 днів, увесь Кредит вважається простроченим і нарахування з дати перекладу кредиту у статус прострочених Боргових зобовязань проводиться відповідно до п. 2.1.1.12.6.1 ( п. 2.1.1.12.6.3 (4) Умов і Правил, зворот а.с. 31).

Базова відсоткова ставка за користування кредитом у місяць, відповідно до умов кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» становить 2,5 % або 30 % у рік (а.с. 8).

Розрахунком заборгованості (а.с. 4) доведено, що ОСОБА_1 з моменту отримання кредиту і до моменту звернення Банку в суд із цим позовом допустила заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 6705 гривень 26 копійок.

Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за його порушення.

Відповідно до п. 2.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 зобовязувалася погашати заборгованість по кредиту, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Пунктом 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255, визначено комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою. Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом «б» пункту 2.4 розділу II Правил № 255. З аналізу вищенаведеного, виходить, що комісія за надання та обслуговування кредиту це плата за послуги банку. Позивач не надав розрахунків заборгованості за комісією, лише розрахунок заборгованості за пенею та комісією, а тому сума 2800 гривень, яку позивач просить стягнути як пеню і комісію, являється тільки пенею.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Такого виду цивільно-правової відповідальності як комісія законодавством не передбачено.

Відповідно до п. 1.5.21 Умов і Правил надання банківських послуг, передбачено, що при непогашенні кредиту у строк, встановлений графіком погашення кредиту, процентів і винагород, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту рахується простроченою, на прострочену суму кредиту нараховується пеня, розрахунок якої проводиться у відповідності з розміром, встановленим у заяві на приєднання до Договору для процентів, з дня винекнення простроченої заборгованості. У випадку непогашення вказаного простроченого обовязку на протязі 30 календарних днів всі проплачені після вказаної дати суми являються пенею (зворот а.с. 19).

Станом на 31 березня 2016 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість за пенею у розмірі 2800 гривень (а.с. 4).

У судовому засіданні ОСОБА_1 клопотала застосувати до вимог банку про стягнення пені строк позовної давності, визначений ч. 2 ст. 258 ЦК України (а.с. 56).

Суд, вважає клопотання відповідача таким, що підлягає до задоволення, з огляду на наступне:

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

Судом встановленно, що ОСОБА_1 останнє і єдине погашення за договором кредиту здійснила 05 серпня 2013 року і вже починаючи із грудня 2013 року Банк почав їй нараховувати пеню.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норм ст. 549 та ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Такий правовий висновок викладено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 6-474цс16 від 18 травня 2016 року.

Як вбачається з розрахунку кредитної заборгованості, пеня, нарахована ОСОБА_1 за несвоєчасне виконання умов кредитного договору за період з 01 грудня 2013 року по 31 березня 2016 року у сумі 2800 гривень.

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню за період з травня 2015 року по день звернення Банку до суду із цим позовом (17 травня 2016 року), що становить 1100 гривень.

Одночасно, пунктом 1.1.5.20 Умов і Правил надання банківських послуг, передбачено, що при порушенні Позичальником строків платежів по кожному із грошових зобовязань, передбачених договором більше, ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій (зворот а.с. 19).

Суд не погоджується з такою вимогою позивача, оскільки вона не відповідає нормам цивільно-правового законодавства та положенням Конституції України:

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності та передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань.

Згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

В даному випадку саме пеня, як різновид неустойки, є спеціальним видом забезпечення виконання грошового зобов'язання і за текстом кредитного договору пеня визначається, як перший із способів забезпечення зобов'язання позичальника перед банком в порівнянні із штрафом, а тому підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності (1 рік) в сумі 1100 гривень.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, і в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України

Відповідно до ч. 1 ст. 625 та ч. 1 ст. 1050, ст. 1052 ЦК України та п. 2.1.1. 12.11 Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 32), Банк - позивач у справі має право в разі порушення позичальником умов Кредитного договору, зокрема, створенні простроченої заборгованості, чи створенні реальної загрози невиконання позичальником своїх зобов`язань за Договором, вимагати дострокового виконання боргових зобовязань у цілому або у визначеній банком частині.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 21), які є невід'ємною частиною договору, визначено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору він автоматично лонгується на такий же строк.

Із матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання кредитного договору, 17 жовтня 2012 року, ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. Відповідач, у свою чергу, не надала банку письмової заяви про закриття картрахунку та до 05 серпня 2013 року користувалася карткою, зокрема здійснювала погашення кредиту.

За таких обставин, строк дії кредитного договору пролонговувався з кожним роком і діє до 17 жовтня 2016 року. Крім того, в судовому засіданні оглянутою карткою «Кредитка» було встановлено, що строк її дії до липня 2016 року.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч. 1 ст. 88 ЦПК України). Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 1378 гривень судового збору (а.с. 1). Пунктом 1.1. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставку судового збору за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру визначено як 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Тобто, станом на день звернення банку до суду із цим позовом, мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру поданих юридичною особою становить 1378 гривень. Тому саме такий розмір судових витрат має бути відшкодовано позивачу за рахунок відповідача.

Керуючись: кредитним договором б/н від 17 жовтня 2012 року, ст. 525, 526, 530, 536, 549-552, 611, 612, 615, 626, 628, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 212, 213, 215 , 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково. Стягнути із ОСОБА_1 (паспорт серії АВ № 944732, виданий Мурованокуриловецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 02 червня 2011 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, , МФО № 305299, рах. (для погашення заборгованості та судових витрат) № 3111) суму заборгованості по кредиту станом на 31 березня 2016 року в сумі 8 303 (вісім тисяч триста три) гривні 16 копійок, а також судові витрати в сумі 1378 (тисяча триста сімдесят вісім) гривень.

Рішення може бути оскаржено сторонами протягом десяти днів з моменту проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ___________