УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Карпенко С.О.,Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельних ділянок площею 0,0546 га та 0,0069 га, які розташовані у АДРЕСА_1. На підставі рішення Вінницької міської ради від 22 грудня 2004 року № 1013 про передачу в оренду земельної ділянки, по АДРЕСА_1, площею 130 кв. м, ОСОБА_6 видано договір оренди земельної ділянки від 04 травня 2005 року № 41. Актом прийому-передачі межових знаків на зберігання від 06 листопада 2014 року було закріплено в натурі межові знаки, по яким позивач мала намір встановити паркан, однак відповідачем чиняться перешкоди у здійснені позивачем її прав, а тому просила усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_7 не чинити перешкод у встановленні твердої межі (паркану) між земельними ділянками будинковолодіння АДРЕСА_1 та будинковолодіння АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 0,0069 га, розташованої у АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_6 перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_6 у встановленні твердої межі (паркану) на належній їй земельній ділянці (земельній ділянці, що перебуває у її користуванні) для відмежування земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_1 та будинковолодіння АДРЕСА_2, згідно державного акта про приватну власність на землю зареєстрованого 20 грудня 2002 року у книзі записів державних актів НОМЕР_2, договору оренди земельної ділянки від 04 травня 2005 року № 41 та земельної ділянки площею 0,0069 га розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та належній ОСОБА_6 на підставі державного акту серії НОМЕР_1, зареєстрованого в книзі реєстрів державних актів за № 02424.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року та залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у користуванні належній їй на праві власності земельній ділянці.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 не надала будь-яких доказів, що нею було розроблено проект паркану та здійснювалися заходи щодо погодження даного проекту із суміжним власником ОСОБА_7

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,0546 га, розташованої в АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на землю, серія НОМЕР_3 виданого 20 грудня 2002 року на підставі рішення третейського суду від 25 листопада 2002 року № 4018.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, реєстр № 3876 від 04 грудня 2007 року, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,0069 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 виданого 14 березня 2012 року.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 06 липня 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено, що згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1595 від 26 листопада 1999 року ОСОБА_7 є власником земельної ділянки, площею 627 кв. м по АДРЕСА_2.

15 листопада 1999 року було проведено обстеження та погоджено межі земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1, між суміжними власниками земельних ділянок, в тому числі ОСОБА_7, про що складено протоколи (а.с.9-10).

Актом відновлення в натурі меж земельної ділянки та зон обмежень здачі межових знаків під охорону та зберігання ОСОБА_6 від 17 грудня 2002 року на виконання рішення третейського суду № 4018 від 25 листопада 2002 року закріплено межі земельної ділянки на місцевості межовими знаками встановленого зразка в кількості семи штук металеві штирі, які розміщені на характерних поворотних точках земельної ділянки (а.с.11).

Згідно із актом відновлення в натурі меж земельної ділянки та зон обмежень здачі межових знаків під охорону та зберігання ОСОБА_6 від 04 травня 2005 року на виконання рішення Вінницької міської ради № 1013 від 22 грудня 2004 року, договору оренди земельної ділянки від 11 лютого 2005 року, межі земельної ділянки закріплені на місцевості межовими знаками встановленого зразка, металеві штирі закладені при встановленні меж земельних ділянок переданих у власність, які розміщені на характерних поворотних точках земельної ділянки (а.с. 12).

Відповідач ОСОБА_8 заперечує проти встановлення паркану ОСОБА_6 між суміжними земельними ділянками, що підтверджується повідомленням УМВС України у Вінницькій області від 10 червня 2015 року № 1/С -1328 та не заперечується сторонами у справі.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 375 ЦК України власнику земельної ділянки належить право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Апеляційний суд, відмовляючи у позові, в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначене вище уваги не звернув та не перевірив належним чином всі надані сторонами докази, не дав їм належної правової оцінки, що призвело до неправильного вирішення спору, при цьому пославшись на те, що встановлення позивачем паркану буде порушувати права і законні інтереси ОСОБА_7 в майбутньому, допустив припущення, що не відповідає вимогам закону ( ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Крім того, апеляційний суд зазначивши, що влаштування огорожі (паркану) між суміжними земельними ділянками повинно бути узгоджено із власником сусідньої земельної ділянки щодо матеріалу огорожі, її висоти, конфігурації, з посиланням на п. 3.9 Правил забудови та використання територій м. Вінниці, не перевірив доводів ОСОБА_6, які викладені в запереченні на апеляційну скаргу, що вказані правила втратили чинність на підставі рішення Вінницької міської ради.

Допущені судом неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, судове рішення суду апеляційної інстанції на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко Г.І. Мостова