02 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ГвоздикаП.О., Мартинюка В.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забігайло Людмила Петрівна, про визнання заповіту недійсним,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року
в с т а н о в и л а:
У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П., про визнання заповіту недійсним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 червня 2010 року під час стаціонарного лікування в Київській міській клінічній лікарні № 18 був складений заповіт на ім'я дружини головного лікаря вищезазначеної медичної установи - ОСОБА_5 Заповіт був складений і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла внаслідок тяжкого онкологічного захворювання в Київській міській клінічній лікарні № 18. До складу спадщини померлої входить: квартира АДРЕСА_1 та земельна ділянка АДРЕСА_2. У померлої власних дітей не було, а особами, які за законом мали право на спадщину були: мати померлої ОСОБА_9, 1919 року народження, та чоловік померлої ОСОБА_10, 1945 року народження, який є батьком позивача. ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.
29 жовтня 2010 року позивач звернувся до другої Київської державної нотаріальної контори м. Києва за прийняттям спадщини після померлого ОСОБА_10 та його померлої дружини ОСОБА_8 в порядку спадкової трансмісії та дізнався про існування вищевказаного заповіту. У ОСОБА_8 (спадкодавця) в 2007 році було діагностовано тяжке захворювання, що спричинило довге та складне лікування, внаслідок чого, в момент складання оспорюваного заповіту остання не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, а тому її волевиявлення не було вільним, що тягне за собою недійсність вказаного заповіту, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що під час розгляду справи судом не отримано доказів, що померла ОСОБА_8 у момент складання та посвідчення заповіту 21 червня 2010 року не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, оскільки із висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 380 від 06 травня 2015 року таких обставин не вбачалось.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК Україниправочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 1257 ЦК Україниза позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 10 липня 2010 року (а. с. 6).

До складу спадщини померлої входить: квартира АДРЕСА_1 та земельна ділянка АДРЕСА_2

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_8 є мати померлої ОСОБА_9 та чоловік померлої ОСОБА_10

ОСОБА_8 з 07 вересня 1989 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10

ОСОБА_10 прийнявши відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, після смерті своєї дружини ОСОБА_8 спадщину, але не оформивши її, ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 11 жовтня 2010 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 батьком позивача є ОСОБА_10 (а. с. 11).

Після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина, і позивач ОСОБА_4, будучи сином покійного, у встановлений ст. 1270 ЦК Українистрок звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини від ОСОБА_10 та його померлої дружини ОСОБА_8 в порядку спадкової трансмісії.

21 червня 2010 року склала заповіт щодо свого майна на ім'я ОСОБА_5

З матеріалів справи вбачається, що в проваджені Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві знаходилося кримінальне провадження за заявою ОСОБА_4, про те, що протягом 2012 року, невстановлені особи намагалися шахрайським шляхом заволодіти квартирою АДРЕСА_1 яка належала померлій ОСОБА_8

Під час проведення досудового розслідування згідно акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 128 було встановлено, що на момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_8 не страждала стійкими хронічними психіатричними розкладами, та станом на 21 червня 2010 року вона могла осмислювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до постанови від 15 жовтня 2013 року дане кримінальне провадження було закрите у зв'язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно висновку від 06 травня 2015 року № 380 (комісійна експертиза) Київського міського центру судово-психіатричної експертизи на час укладання та посвідчення заповіту 21 червня 2010 року ОСОБА_8 виявляла ознаки астенічного розладу, соматогенно обумовленого: на час укладання та посвідчення заповіту 21 червня 2010 року за своїми психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК Україниправо на заповіт має фізична особа з повною фізичною дієздатністю.

Згідно з ч. 1 ст. 36 ЦК Україницивільна дієздатність фізичної особи може бути обмежена тільки судом, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Частина 4 цієї статті закріплює, що цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що заповіт може бути визнано недійсним, тільки якщо він був складений під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що ОСОБА_8 у момент складання та посвідчення заповіту 21 червня 2010 року усвідомлювала значення своїх дій та (або) могла керувати ними, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки достовірних даних про психічний розлад, яким би страждала ОСОБА_8, що би позбавляло її можливості при вчиненні заповіту вільно висловити своє волевиявлення і яке б не відповідало її волі, не було.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко П.О. Гвоздик В.І. Мартинюк