Справа № 758/8338/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю (в порядку ст. 344 ЦК України), суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що вони є власниками по 1/5 частині квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло. Крім того, ОСОБА_1 є власником 1/5 частині цієї ж квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Зазначають, що відповідно до згаданого вище свідоцтва про право власності на житло власником іншої 1/5 частини цієї ж квартири була ОСОБА_4, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Посилаються на те, що згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відсудження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна - станом на 24.06.2016 року право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 з м. Києві так і зареєстровано за ОСОБА_4.

Звертають увагу суду на те, що позивач ОСОБА_1, зареєстрована у вказаній квартирі з 25.07.1989 року, позивач ОСОБА_2 - з 21.12.1993 року, а позивач ОСОБА_3 - з 07.11.2000 року. Після смерті ОСОБА_4 вони фактично та безперервно продовжують проживати у вказаній квартирі, відкрито володіють 1/5 частиною квартири, що належала ОСОБА_4, здійснюють поточний ремонт всієї квартири, оплачують комунальні послуги, послуги з постачання газу та електроенергії, тобто після смерті ОСОБА_4 з ІНФОРМАЦІЯ_1 вони добросовісно заволоділи належною їй 1/5 частиною квартири і відкрито та безперервно володіють нею більше десяти років.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст.ст. 328, 344 ЦК України, звертаються з даним позовом до суду та просять визнати за: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності на 1/15 частину квартири АДРЕСА_1; ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) право власності на 1/15 частину квартири АДРЕСА_1; ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) право власності на 1/15 частину квартири АДРЕСА_1.

Позивачі та їх представник в судове засідання не з'явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, до суду надали заяву згідно якої просять позовну заяву задовольнити, а розгляд справи здійснити у їх відсутність.

Представник відповідача також в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, до суду надано пояснення по справі згідно яких вважають, що законних підстав для визнання за позивачами права власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю відсутні. Просять суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та слухати справу у відсутності представника Київської міської ради.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України.

Дослідивши в сукупності матеріали справи суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району в м. Києві 18.01.1994 року, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками в рівних долях квартири АДРЕСА_1 (по 1/5 частки) (а.с. 6).

Додатково ОСОБА_1 належить 1/5 частка вказаної квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 11.05.2011 року державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Грінчук А.М. (а.с. 7).

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 роки померла ОСОБА_4, що об'єктивно підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_4 виданим 25.06.1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва (а.с. 9).

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 30.05.2008 року, № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається із 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, яка ніким не була прийнята у зв'язку із відсутністю в останньої спадкоємців в розумінні норм Цивільного кодексу Української РСР, як за законом так і за заповітом.

Як вже зазначалося вище, співвласниками квартири АДРЕСА_1, крім покійної ОСОБА_4 є позивачі у справі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Статті 379, 382 ЦК України визначають, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

За приписами статей 355, 356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що квартира АДРЕСА_1, співвласниками якої є позивачі, є їхнім житлом в розумінні ст. 379 ЦК України і вони як співвласники майна беруть участь у витратах з її управління, утримання та збереження, що об'єктивно підтверджується Довідкою Форма № 3 від 15.06.2016 року № 2010, виданою Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», Довідкою від 16.06.2016 року № 43204, виданою РАВ УТГН ПАТ «Київгаз» та Актом звіряння від 16.06.2016 року № 2/1 (а.с. 20, 21, 22).

Крім того, судом встановлено, що оскільки частки в спільному майні, а саме квартирі АДРЕСА_1, співвласниками не виділялися в натурі, та не встановлювався порядок користування приміщеннями квартири, з дня смерті ОСОБА_4, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 та до даного часу, позивачі фактично користуються 1/5 часткою квартири, яка належала на праві власності покійній ОСОБА_4 та несуть також всі витрати з її управління, утримання та збереження.

Зі змісту статей 316, 317 ЦК України, вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 41 Конституції України, визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9 своєї Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Судом встановлено, що позивачі дійсно більш ніж десять років назад добросовісно заволоділи спірним майном, а саме почали користуватися 1/5 частиною квартири АДРЕСА_1, яка належала покійній ОСОБА_4 та продовжують відкрито, безперервно володіти та користуватися нею. Будь-яких спорів, а також претензій з боку інших осіб пов'язаних з володінням та користуванням позивачами вказаною частиною квартири, немає, в тому числі і від відповідача.

Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено добросовісність заволодіння позивачами чужим майном, а також відкритість та безперервність володіння ним протягом більш як десяти років, суд приходить до висновку, що обраний останніми такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання права власності за набувальною давністю є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, у зв'язку з чим може бути застосований судом.

Також суд виходячи з роз'яснень наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 13 своєї Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав» та виходячи із встановлених в судовому засіданні обставин, вважає доведеними посилання позивачів про належність відповідача в даній справі, а саме Київської міської ради, як органу уповноваженого управляти майном територіальної громади м. Києва у зв'язку із смертю попереднього власника спірного майна та відсутністю в нього спадкоємців.

Зі змісту статей 10, 11, 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачів знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316, 317, 328, 344, 355, 356, 379, 382, ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 213-215, 217-218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності на 1/15 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) право власності на 1/15 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) право власності на 1/15 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко