У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

Амеліна В.І., Гончара В.П. ПоповичО.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Миколайович, про визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 22 травня 1973 року проживала та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1. Вказана квартира належала їй на праві власності. На початку грудня 2011 року вона захворіла та не могла ходити, а із урахуванням того, що виникла необхідність у оформленні субсидії, сплати платежів за комунальні послуги, вона оформила довіреність на представництво своїх інтересів щодо належної їй квартири на ім'я ОСОБА_5, яка в подальшому на підставі такої довіреності здійснила продаж належної їй квартири своїй дочці ОСОБА_6 Коштів від продажу квартири їй не було передано, а ціна, яка вказана у договорі є значно нижчою, ніж ринкова вартість такої квартири. Посилаючись на те, що мала місце зловмисна домовленість ОСОБА_5 та ОСОБА_8, які є близькими родичами, та на те, що її волевиявлення на вчинення такого правочину було відсутннє, крім того, такими діями відповідачів їй завдано душевних страждань, просила суд, із урахуванням уточнених позовних вимог, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15 грудня 2011 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів на її користь 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 15 грудня 2011 року.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, встановивши обставини справи та давши належну оцінку наявним у справі доказам, обґрунтовано виходив доведеності позовних вимог.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційного суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні апеляційним судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Амелін
В.П. Гончар О.В. Попович