Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Новицька Ірина Олександрівна, приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко Оксана Петрівна, про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу квартири недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, просив на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, п. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України визнати недійсними нотаріально посвідчений договір дарування від 10 вересня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 подарували ОСОБА_5 1/6 та 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а також нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 7 грудня 2007 року, відповідно до якого він та ОСОБА_5 продали ОСОБА_6 належні їм 1/6 та 5/6 частин вказаної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що його батьку ОСОБА_11 належало 2/3 частин квартири АДРЕСА_1, а позивачу та його брату ОСОБА_10 - по 1/6 частини зазначеної квартири.

10 вересня 2007 року його батько та брат за нотаріально посвідченим договором дарування подарували ОСОБА_5 належні їм 1/6 та 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а 7 грудня 2007 року він та ОСОБА_5 продали належні їм 1/6 та 5/6 частин квартири ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.

Вказані договори було укладено за участю ріелтора ОСОБА_12, який шляхом вчинення шахрайських дій посприяв відчуженню зазначеної квартири вцілому. Вироком Ленінського районного суду м. Кіровоград, який набрав законної сили, ОСОБА_12 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

ОСОБА_12 здійснював психологічний тиск на його батька та брата при укладенні ними договору дарування, що призвело до укладення такого договору всупереч їх волі, а також замовчував обставини, які могли перешкодити продажу позивачем 1/6 частини квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 липня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 10 вересня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_11 подарував ОСОБА_5 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_10 - 1/6 частину вказаної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О.П., зареєстрований у реєстрі за № 1965. Визнано недійсним договір купівлі-продажу з розстроченням платежу від 7 грудня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_4 продав ОСОБА_6 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 - 5/6 частин вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новицькою І.О., зареєстрований у реєстрі за № 5442. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_4, не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що з часу знайомства із сім'єю ОСОБА_4, ОСОБА_12 та фіктивні особи ОСОБА_6 і ОСОБА_5 мали єдине бажання, мотиви та намір заволодіти всією квартирою АДРЕСА_1; вони навмисно ввели в оману ОСОБА_11, ОСОБА_10 та ОСОБА_4 щодо вчинення договорів відчуження вказаної квартири із наступним обміном на квартиру з доплатою, що підтверджується вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 червня 2014 року. Таким чином, такі договори підлягають визнанню недійсними відповідно до ст. 230 ЦК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» та вимог, заявлених ОСОБА_4 у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що укладені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 договір дарування належних їм частин квартири від 10 вересня 2007 року, а також укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_13 договір купівлі-продажу належних їм частин квартири від 7 грудня 2007 року відповідали вимогам ст. ст. 717-722 ЦК України та ст.ст. 655-657 ЦК України; укладені договори відповідали їх внутрішній волі, і такі не можуть бути визнані недійсними із заявлених позивачем підстав. Крім того, із змісту вироку Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 червня 2014 року не вбачається висновок про те, що з часу знайомства із сім'єю ОСОБА_4, ОСОБА_12 та фіктивні особи ОСОБА_6 і ОСОБА_5 мали єдине бажання, мотиви та намір заволодіти всією квартирою АДРЕСА_1; вони навмисно ввели в оману ОСОБА_11, ОСОБА_10 та ОСОБА_4 щодо вчинення договорів відчуження вказаної квартири із наступним обміном на квартиру з доплатою.

Такі висновки апеляційного суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд діяв в межах наданих йому повноважень (ст. 303 ЦПК України) та правильно не врахував подану представником позивача правову позицію від 24 березня 2015 року (а.с. 131-134, т.1), оскільки така не є заявою про зміну підстав позову.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності представника ОСОБА_4, чим порушив право останнього на захист, є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, що він звертався до апеляційного суду із клопотанням про оголошення перерви у судовому засіданні 13 жовтня 2015 року у зв'язку з відсутністю його представника.

Посилання заявника на те, що: матеріали справи містять докази шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1; укладаючи договір дарування від 10 вересня 2007 року батько й брат мали намір отримати іншу квартиру за подаровані ними частки; договір купівлі-продажу від 7 грудня 2007 року було укладено ОСОБА_4 під впливом тяжких обставин та внаслідок застосування психологічного тиску, не є підставою для скасування ухваленого апеляційним судом рішення з огляду на підстави позову, викладені ОСОБА_4 у позовній заяві (а.с. 2-4, т.1).

З огляду на викладене, касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2015 року - залишенню без змін, що не позбавляє заявника права звернутись за захистом його порушених, невизнаних чи оспорюваних прав до суду, шляхом пред'явлення позову з інших підстав.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук