Провадження № 2/537/12/2016
Справа № 537/751/15-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.07.2016 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Мурашової Н.В., за участю секретаря Омельченко О.М., Шаповал М.С., Герасименко Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначено, що 01.02.2014 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_4, ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 4500 доларів США за умови їх повернення в строк до 01.02.2015 року, що підтверджено написаною ними власноручно розпискою. Проте відповідачі не виконали своїх зобов'язань, не повернули грошові кошти в обумовлений строк. За таких обставин позивач звернулася до суду з позовом для захисту своїх прав та інтересів, в якому просила стягнути на її користь з відповідачів заборгованість за договором позики від 01.02.2014 року по в еквіваленті по курсу НБУ в розмірі 111780 грн. 00 коп.

В судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Позивач визнала, що за вказаним договором позики від 01.02.2014 року їй було повернуто 4960 грн., що підтверджено її розпискою, поданою представником відповідачів в судовому засіданні.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, хоча повідомлялися належним чином про місце і час розгляду справи з дотриманням вимог ст.74 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_3 подала від його імені письмові заперечення проти задоволення позову, в яких зазначила, що ОСОБА_3 не брав позику у ОСОБА_1 В розписці від 01.02.2014 року про отримання грошових коштів ОСОБА_6 його підпису немає. ОСОБА_3 не давав згоду на укладення договору позики його дружиною ОСОБА_6 та використання отриманих нею коштів на потреби сім'ї. А тому ОСОБА_3 не є належним відповідачем у справі, а позовні вимоги до нього заявлено безпідставно.

ОСОБА_5 подала письмові заперечення проти позову, в яких визнала, що 01.02.2014 року нею було написано розписку про отримання у ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 4500 дол. США на строк 1 рік. Але ОСОБА_7 стверджувала, що 01.02.2014 року вона не отримувала грошові кошти від ОСОБА_1 Вона отримувала позику у ОСОБА_1 30.05.2011 року та 15.08.2013 року, яка була своєчасно повернута в повному обсязі. Проте ОСОБА_1 нарахувала відсотки за користування цими грошовими коштами в сумі 4500 дол. США. Тому ОСОБА_5 під тиском ОСОБА_1 написала нову розписку від 01.02.2014 року про отримання від останньої грошових коштів в розмірі 4500 дол. США, які фактично були нарахованими нею відсотками за користування грошовими коштами за попередніми договорами позики, оскільки в попередній розписці про отримання позики було встановлено забезпечення виконання зобов'язання шляхом передачі в заставу квартири. ОСОБА_5 стверджувала, що розпискою від 01.02.2014 року не підтверджено факту укладення договору позики між нею та ОСОБА_1, не підтверджено факту отримання нею грошових коштів від ОСОБА_1 Тому ОСОБА_5 просила відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених в письмових запереченнях відповідачів. Стверджувала, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не брали у ОСОБА_1 позику 01.02.2014 року. А в цей день ОСОБА_5 написала під тиском ОСОБА_1 письмову розписку про отримання коштів, які фактично складалися з нарахованих останньою відсотків за користування позикою по попереднім договорам. Також представник відповідачів стверджувала, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 повернули грошові кошти за розпискою від 01.02.2014 року ОСОБА_1, що підтверджено письмовими розписками останньої від 11.12.2014 року, 23.01.2015 року та розписками в зошиті розрахунків.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

01.02.2014 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 4500 доларів США на строк 1 рік. Цей факт підтверджено письмовою розпискою ОСОБА_2 від 01.02.2015 року. (а.с.5а).

В ст. 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зміст договору укладеного між сторонами не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам та відповідає, загальним вимогам і додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Статтею 3 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

ОСОБА_5 не виконала в повному обсязі своїх зобов'язань за договором позики від 01.02.2014 року, не повернула ОСОБА_1 в повному обсязі грошові кошти в строк до 01.02.2015 року.

У зв'язку з чим, ОСОБА_1 подала розрахунок заборгованості за договором позики від 01.02.2014 року, укладеним із ОСОБА_6, за яким станом на 11.02.2015 року заборгованість в еквіваленті по курсу НБУ становить 111780,00 грн.

Разом з тим, в судовому засіданні ОСОБА_1 визнала твердження представника відповідачів, що 23.01.2015 року ОСОБА_5 повернула їй заборгованість за договором позики від 01.02.2014 року в розмірі 4960,00 грн. Цей факт також підтверджений поданою представником відповідачів розпискою ОСОБА_1 від 23.01.2015 року (а.с.50).

Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Враховуючи, що по курсу НБУ станом на 23.01.2015 року (15,79 грн. за 1 дол. США) 4960,00 грн. дорівнювало 314,12 дол. США, тому на момент вирішення спору в суді заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 01.02.2014 року становить 4185,88 дол. США. (4500 314,12= =4185,88).

В ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

В п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" N 14 від 18.12.2009 року дано роз'яснення, що при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

З огляду на наведене, враховуючи що на день ухвалення рішення курс НБУ становить 24,83 грн. за 1 дол. США, тому заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 01.02.2014 року на день ухвалення рішення становить 103935,40 грн.

З огляду на наведене, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд вважає безпідставними доводи відповідачів в запереченнях та їх представника в судовому засіданні про те, що ОСОБА_5 не укладала з ОСОБА_1 договір позики від 01.02.2014 року та не отримувала від останньої грошові кошти.

Відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В ході судового розгляду зазначені обставини не знайшли свого підтвердження. Відповідачем не було надано жодного допустимого доказу на підтвердження вказаних доводів.

Хоча в судовому засіданні твердження в запереченнях відповідача та її представника про те, що 01.02.2014 року ОСОБА_1 не давала грошові кошти на виконання укладеної розписки про позику підтвердив свідок ОСОБА_8, проте зі змісту аб.2 ч.1 ст.218 ЦК вбачається, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК України).

Доводи відповідачів та їх представника про те, що в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01.02.2014 року ОСОБА_1 були передані грошові кошти в розмірі 10000,00 грн. за її розпискою від 11.12.2014 року, та 12200,00 грн., що підтверджено її підписами в зошиті проведених розрахунків, суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

В ході судового розгляду зазначені обставини не знайшли свого підтвердження.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи №1186 від 28.04.2016 року в розписці від 11.12.2014 року про отримання ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 10000,00 грн. за договором позики від 01.02.2014 року, а також в зошиті проведених розрахунків про отримання ОСОБА_1 12200,00 грн., підписи від імені ОСОБА_1 виконаний іншою особою, а не ОСОБА_1

Таким чином суду не було подано доказів на підтвердження факту виконання відповідачами своїх зобов'язань за договором позики від 01.02.2014 року, про погашення заборгованості за цим договором в розмірі 10000,00 грн. за розпискою від 11.12.2014 року, та погашення 12200,00 грн. за розписками в зошиті проведених розрахунків.

Разом з тим суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 01.02.2014 року заявлені безпідставно, оскільки цей договір позики з ним не укладався, ним не підписувався (ст.ст.202-208, 638-645 ЦК України).

Позивачем не подано суду письмової згоди ОСОБА_3 на укладання його дружиною ОСОБА_6 договору позики від 01.02.2014 року, не доведено використання отриманих за цим договором грошових коштів в інтересах сім'ї (ст.65 СК України).

З огляду на наведене, з дотриманням вимог статей 3, 10, 11, 60 ЦПК України, суд не вбачає підстав вважати, що ОСОБА_3 порушив права позивача ОСОБА_1 щодо неповернення заборгованості за договором позики від 01.02.2014 року, укладеним з його дружиною ОСОБА_6

Суд вважає ОСОБА_3 неналежним відповідачем, тому відсутні підстави для стягнення з нього заборгованості за договором позики від 01.02.2014 року.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

З огляду на наведене, суд вважає за необхідне пропорційно до задоволених позовних вимог стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати на судовий збір в розмірі 1039,35 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані із проведенням судової експертизи, в розмірі 5498,47 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 79, 81, 88, 212 - 215, 222, 223, 224-227 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01.02.2014 року в розмірі 103935,40 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати на судовий збір в розмірі 1039,35 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані із проведенням судової експертизи, в розмірі 5498,47 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів після отримання копії цього рішення.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_9