У Х В А Л А

18 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, та ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 20 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 18 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 20 серпня 2015 року рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 18 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на його користь втрати від інфляції та 3 % річних на загальну суму 38 тис. 185 грн 95 коп., стягнуто з ОСОБА_8 на його користь втрати від інфляції та 3% річних на загальну суму 38 тис. 185 грн 95 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_8 відхилено, рішення Апеляційного суду Херсонської області від 20 серпня 2015 року залишено без змін.

4 квітня 2016 року до Верховного Суду України звернулися ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, та ОСОБА_8 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Херсонської від 20 серпня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини другої статті 625 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, та ОСОБА_8 додали ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 і 14 березня 2016 року та постанову Верховного Суду України від 20 січня 2016 року.

Перевіривши доводи заявників, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_8 суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції, який зазначив, що на підставі судового рішення на користь ОСОБА_7 стягнуто збитки, завдані невиконанням ОСОБА_4 та ОСОБА_8 умов договору оренди нежитлового приміщення. Оскільки зобов'язання за рішенням суду зводиться до сплати грошей, тому є грошовим зобов'язанням, на спірні правовідносини розповсюджуються положення статті 625 ЦК України.

У наданій для порівняння ухвалі від 9 березня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки питання виконання судового рішення про стягнення на користь позивача майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не є зобов'язанням у розумінні статті 509 ЦК України, тому положення частини другої статті 625 ЦК України до таких правовідносин не застосовується.

У судовому рішенні, наданому заявниками для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року (справа № 6-2759цс15), стосується спору, який виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про зобов'язання органу виконавчої влади перерахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Тобто спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення про виплату грошової допомоги унаслідок отримання позивачем інвалідності, пов'язаної із захворюванням щодо проходження військової служби, й до таких правовідносин не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України), такі правовідносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Правовий висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить викладеному у зазначеній постанові Верховного Суду України висновку, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, за результатами перегляду якої Верховним Судом України прийнято цю постанову, наявні різні фактичні обставини.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14 березня 2016 року погодився з висновком суду апеляційної інстанції, який встановивши, що судове рішення про стягнення з боржника суми боргу за договором позики повністю не виконане, унаслідок чого на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про виконавче провадження» й не застосовуються положення статті 625 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та інфляційних витрат. При цьому суд послався на правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року (справа № 6-2759цс15).

Зазначена ухвала не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки вона ґрунтується на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові прийнятій в справі, в якій судом встановлено інші фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_5, та ОСОБА_6 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Херсонської області від 20 серпня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко