Справа №587/575/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Моісеєнко О. М.
Номер провадження 22-ц/788/1593/16 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 28 липня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочене найменування - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), в якому просив визнати недійсними додаткову угоду № 1 від 27 листопада 2008 року та додаткову угоду № 2 від 15 грудня 2010 року до кредитного договору від 13 листопада 2007 року за № 96, укладеного між ним та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в іноземній валюті, а також зобов'язати банк провести розрахунок заборгованості позивача за вказаним кредитним договором за процентною ставкою у розмірі 10% річних.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що уклав зазначені додаткові угоди під впливом тяжкої обставини, оскільки банк скористався тяжкою для нього обставиною, а саме тим, що він повинен був тратити більші суми коштів для повернення кредиту в доларах США, тому не міг достроково повернути кредит у випадку незгоди з підвищенням процентної ставки. Крім того, позивач вважав, що на момент підписання угод банк ввів його в оману щодо впливу облікової ставки НБУ на зміну процентної ставки за валютним кредитом, оскільки такої залежності не було. До того ж, на думку позивача, він уклав угоди під впливом помилки, а самі умови угод щодо зміни процентної ставки за кредитним договором є несправедливими відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 28 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 за необґрунтованістю.

Вказане рішення суду представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції при ухваленні рішення належним чином не перевірені доводи позивача щодо необґрунтованості підстав для підвищення відповідачем процентної ставки за кредитним договором, а дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову, суд його не мотивував.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочено: ВАТ «ВіЕйБі Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочене найменування ПАТ «ВіЕйБі Банк»), та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір за № 96, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти (кредит) у сумі 18207,92 доларів США в порядку і на умовах, визначеним цим договором, на придбання автотранспортного засобу марки КІА, модель Ceed 1.4, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 10% річних з кінцевим терміном повернення до 12 листопада 2014 року (а.с.4-8).

Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено право банку ініціювати зміну розміру процентної ставки за користування кредитом у разі настання події, незалежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку, у тому числі, у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України внаслідок прийняття компетентними державними органами України законів або підзаконних нормативних актів, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України.

Про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом банк зобов'язаний сповістити позичальника листом з повідомленням на адресу, що вказана в статті 8 цього договору або на іншу письмово повідомлену позичальником адресу не пізніше, ніж за 10 банківських днів до дати початку її застосування, а також надати для укладення проект відповідної додаткової угоди до кредитного договору. Десятиденний термін починає спливати з дати відправлення банком повідомлення позичальникові про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом (п.5.1.1 кредитного договору).

У пункті 5.1.2 кредитного договору зазначено, що у випадку, якщо позичальник не погодиться із запропонованим банком розміром процентної ставки, він зобов'язаний протягом 10 банківських днів з дати відправлення банком повідомлення про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом повернути банку існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісію, можливі штрафні санкції в повному обсязі та інші платежі за цим договором. Після сплати позичальником зазначених сум дія цього договору вважається припиненою і сторони погоджуються з тим, що в такому випадку укладення угоди про припинення цього договору не потрібно.

Також у п.5.1.3 цього договору сторони погодили наступний порядок зміни розміру процентної ставки за кредитним договором. Зокрема, позичальник, отримавши повідомлення банку про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом, підписує додаткову угоду до кредитного договору та направляє її на адресу банку, зазначену в статті 8 цього договору. У випадку, якщо позичальник протягом 10 банківських днів з дати відправлення банком повідомлення про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом не здійснив дій, передбачених підпунктом 5.1.2 цього пункту, новий розмір процентної ставки за користування кредитом вважається таким, що погоджений із позичальником. Новий розмір процентної ставки за користування кредитом нараховується з дня, наступного за днем закінчення десятиденного строку після відправлення банком відповідного повідомлення позичальнику. Банк зберігає в кредитній справі позичальника копію повідомлення про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом та оригінал документа, який підтверджує факт відправлення повідомлення позичальнику.

Листом від 14 листопада 2008 року банк повідомив позичальника про намір підвищити процентну ставку за кредитним договором до 17,5% річних, починаючи з 24 листопада 2008 року, пояснюючи це підвищенням облікової ставки Національного банку України та зростанням вартості грошових ресурсів на міжбанківському кредитному ринку України, у зв'язку з чим запропонував підписати додаткову угоду (а.с.10).

27 листопада 2008 року між сторонами був укладений додатковий договір за № 1 до кредитного договору № 96 від 13 листопада 2007 року, яким були внесені зміни до п.1.3 кредитного договору і встановлена плата за користування кредитними коштами у розмірі 17,5 % річних (а.с.11).

Крім того, 15 грудня 2010 року сторони підписали додаткову угоду № 2 про зменшення процентної ставки за користування кредитними коштами до 13,5% річних, яка стала застосовуватись з 27 листопада 2008 року, тобто з дня укладання додаткової угоди № 1, в якій також передбачили відмінити у повному обсязі сплату позичальником нарахованих штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 5568 грн. 69 коп., нарахованих до укладення цього додаткового договору № 2 (а.с.12).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання недійсними додаткових угод щодо зміни процентної ставки за кредитним договором, на які послався ОСОБА_3 у позові, немає, оскільки вказані правочини укладені з дотриманням як норм законодавства, так і умов основного кредитного договору, права споживача не порушені, а протилежного позивач не довів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині 1 статті 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст.642 ЦК України передбачено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно із ч.1 ст.212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Як передбачено ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість продукту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, обумовлено, що банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору,

яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку.

У справі, яка переглядається, судом правильно встановлено, що прийняття банком рішень про зміну процентної ставки за кредитним договором та повідомлення позивача про таке підвищення було зумовлено економічною ситуацією в країні, про що йдеться у постановах Правління Національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку» від 21 квітня 2008 року № 107 та від 09 вересня 2010 року № 377, а також обумовлено сторонами у кредитному договорі (п.п.3.2.8; 5.1), що надавало банку право ініціювати внесення змін до договору.

При цьому, з боку відповідача була дотримана передбачена п.п.5.1.1, 5.1.3 кредитного договору процедура внесення змін до кредитного договору стосовно порядку зміни розміру процентної ставки за користування кредитом, зокрема, належним чином повідомлено позивача щодо підвищення процентної ставки за кредитом у спосіб, визначений сторонами у договорі, а також сторонами були підписані відповідні додаткові угоди до кредитного договору.

Також позивач протягом тривалого часу, а саме: до 19 вересня 2013 року виконував вимоги кредитного договору, сплачуючи тіло кредиту та проценти за новими ставками (а.с.27-28), що свідчить про прийняття ним пропозиції та погодження з новими умовами додаткових договорів щодо зміненої процентної ставки.

Доводи апеляційної скарги про відсутність об'єктивних причин для зміни процентної ставки за кредитним договором не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинами. Зокрема, банк у листі від 14 листопада 2008 року як на підставу для зміни процентної ставки послався на постанову Національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку» від 21 квітня 2008 року за № 107, за якою облікова ставка НБУ з 30 квітня 2008 року зросла з 10% річних до 12% річних, а також на зростання вартості грошових ресурсів на міжбанківському кредитному ринку України. Відтак, на збільшення процентної ставки вплинуло одразу декілька чинників, у зв'язку з чим банк скористався передбаченим в укладеному кредитному договорі правом змінювати процентну ставку.

У подальшому, у зв'язку з покращенням макроекономічної ситуації у країні та з урахуванням того, що Національний банк України постановою від 09 серпня 2010 року за № 377 з 10 серпня 2010 року зменшив облікову ставку до 7,75% річних, вказане стало підставою для зменшення процентної ставки за укладеним з позивачем кредитним договором.

Що стосується підстав визнання недійсними укладених додаткових договорів до кредитного договору, зокрема, несправедливості їх умов, на що ОСОБА_3 посилався в позові, то колегія суддів виходить з наступного.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року в справі № 6-80цс12, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, приймаючи до уваги обставини справи про те, що позивач добровільно погодився на укладення спірних правочинів, сплачував за ними періодичні платежі стосовно домовлених розмірів процентної ставки, не оскаржував та не порушував питання про їх розірвання, тому, на думку колегії суддів, не можна вважати їх несправедливими.

Щодо посилання позивача в позовній заяві на ст.233 ЦК України та на те, що додаткові угоди були ним підписані під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах, то до них колегія суддів відноситься критично, оскільки саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.233 ЦК України, так як позивач не довів, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Недоведеним є і посилання позивача на введення його в оману працівниками банку при підписанні додаткових договорів та на вчинення вказаних правочинів під впливом помилки (ст.ст.229, 230 ЦК України), оскільки він не надав доказів, що помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а також стосовно того, що банк заперечував наявність обставин, які могли б перешкодити вчиненню правочинів чи замовчував їх існування, а ті докази, на які позивач посилався, не свідчать про наявність підстав для задоволення позову.

В той же час, колегія суддів враховує ті обставини, що перед підписанням додаткових договорів позивач мав можливість ознайомитись з їх текстом і, погодившись з умовами, власноручно їх підписав.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і щодо викладеного змісту рішення суду, його висновків щодо відмови у позові також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Згідно вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 28 липня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -