АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/795/2016 р. Головуючий в І інстанції Стамбула М.І.
Доповідач Полікарпова О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року квітня місяця 27 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддівОСОБА_2
ОСОБА_3
за участі секретаряОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Снабсудосервіс», приватного підприємства «Вектор», ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказує на те, що між ПАТ "Західінкомбанк" та ТОВ «Снабсудосервіс» 13.04.2007 р. було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав відповідачу довгостроковий кредит у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії на поповнення обігових коштів строком до 13.04.2010 року в сумі 1 100 000 гривень, а відповідач зобов'язався своєчасно повернути отримані кредитні кошти, своєчасно сплачувати проценти, а також належним чином виконувати інші умови кредитного договору.

Умови даного договору неодноразово змінювались, про що сторонами неодноразово укладались додаткові угоди: додатковий договір від 13.04.2007 року, додатковий договір від 01.08.2007 року, додатковий договір від 07.09.2007 року, додатковий договір від 22.10.2007 року, додатковий договір від 13.04.2010 року, додатковий договір від 14.09.2011 року, додатковий договір від 14.09.2012 року. Останньою додатковою угодою термін користування кредитними коштами встановлено до 13.10.2014 року, проценти у розмірі 17, а також встановлено розмір та строк внесення щомісячних платежів (графік).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14.09.2012 року між кредитором, позичальником та ОСОБА_8 укладено договір поруки. В цей же день окремо укладено договір поруки з ОСОБА_7 та договір поруки з ПП «Вектор». З останнім укладено також договір іпотеки.

Відповідно до п.2 договорів поруки поручителі зобовязуються перед кредитором відповідати усім належним майном та коштами за виконання позичальником ТОВ «Снабсудосервіс» у повному обсязі усіх зобовязань позичальника, що випливають із зазначених вище кредитних договорів.

Позичальник свої зобов'язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів не виконує належним чином, про що свідчить наявна на 12.03.2015 року заборгованість у сумі 975 199, 03 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 575 081, 97 грн., по процентах в сумі 108 853, 94 грн., по пені в сумі 86 082, 35 грн., штрафу в сумі 205 180, 77 грн., яку позивач просив стягнути з ТОВ «Снабсудосервіс», ОСОБА_8, ОСОБА_7, ПП «Вектор» солідарно, а також звернути стягнення на предмет іпотеки належні ПП «Вектор» нежилі будівлі, які знаходяться за адресою: м. Херсон, вул. Домобудівна, 2.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 грудня 2015 року провадження по справі в частині стягнення заборгованості з ТОВ «Снабсудосервіс» і звернення стягнення на заставне майно, яке належить ПП «Вектор» закрито, а в позові про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_8, ОСОБА_7, ТОВ «Снабсудосервіс» заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, особа, яка діє в інтересах ПАТ «Західінкомбанк» подала апеляційну скаргу і, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити. При цьому апелянт вважає, що з поручителів підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором за один місяць, в межах строку дії поруки, а не весь борг, як вимагалось у позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення вимогам закону, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що між ПАТ"Західінкомбанк" та ТОВ «Снабсудосервіс» 13.04.2007 р. було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав відповідачу довгостроковий кредит у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії на поповнення обігових коштів на строк до 13.04.2010 року в сумі 1 100 000 гривень, а відповідач зобов'язався своєчасно повернути отримані кредитні кошти, своєчасно сплачувати проценти, а також належним чином виконувати інші умови кредитного договору.

У випадку несплати відсотків в строк, обумовлений даним договором, починаючи з наступного дня прострочені відсотки позичальник повинен сплачувати на інший рахунок кредитора. У випадку остаточного погашення основної суми кредиту в терміни відповідно до п.1.2 даного договору, відсотки сплатити не пізніше дня такого погашення на зазначений в договорі рахунок для прострочених відсотків (а.с.7-9).

Згідно п.4.2.4 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплачених коштів за кожен день прострочення.

П. 6.1 кредитного договору (а.с.8) передбачено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного погашення суми кредиту, вказаної у договорі, сплати відсотків, штрафів, збитків та іншої заборгованості, згідно умов даного договору.

14.09.2012 року Банком та ТОВ «Снабсудосервіс» укладено додаткову угоду, якою внесено зміни до кредитного договору від 13.04.2007 року, зокрема, встановлено суму довгострокового кредиту 500 000 грн., встановлено строк повернення кредитних коштів 13.10.2014 року, а також встановлено графік погашення заборгованості починаючи з жовтня 2012 року і до закінчення строку користування грошима (а.с.15).

В цей же день між Банком, ТОВ «Снабсудосервіс», ОСОБА_8, ОСОБА_7, ПП «Вектор» укладено три окремих договори поруки, за умовами яких поручителі поручилися перед Банком за виконання ТОВ «Снабсудосервіс» зобовязань за кредитним договором №1304-2-07 від 13.04.2007 року. Пунктом 3.2 договорів поруки визначено, що вони припиняються в момент повного виконання позичальником чи поручителем усіх зобовязань позичальника перед кредитором за кредитним договором та додатковими до нього угодами.

Не погоджуючись із закриттям районним судом провадження у справі відносно юридичних осіб, Банк вважає, що вимоги до всіх відповідачів повязані між собою, оскільки випливають з одного кредитного договору і окремий їх розгляд є недоцільним.

Однак апелянтом не враховані положення цивільного процесуального законодавства щодо юрисдикції цивільних спорів.

Частинами першою і другою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також щодо інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України господарському суду підвідомчі справи між юридичними особами у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконання господарських договорів.

У справі, яка переглядається, виник спір щодо неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором, сторонами якого є дві фізичні і дві юридичні особи.

Згідно із ст.16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України у справі №1965-цс15 від 17 лютого 2016 року, яка є обовязковою для всіх судів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки розгляд справ між юридичними особами віднесено до компетенції господарського суду, районним судом обґрунтовано закрито провадження в частині позовних вимог Банку до ТОВ «Снабсудосервіс» та ПП «Вектор» про стягнення заборгованості за кредитним договором, як таких, що не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, позов в частині стягнення кредитної заборгованості з поручителів судом першої інстанції вирішено з порушенням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином.

Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з поручителів, у тому числі й фізичних осіб, суд першої інстанції зазначив, що додатковим договором від 14.09.2012 року сторони встановили, крім строку дії договору та кінцевого строку повернення кредиту, ще й строки виконання зобовязань зі щомісячними платежами (а.с.15). а тому за платежами з 31.10.2012 року по 30.09.2014 року зобовязання припинилися у звязку із спливом шестимісячного строку на предявлення вимог до поручителя.

Такий висновок суду є правильним.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Однак поза увагою районного суду залишилась та обставина, що останній платіж по тілу кредиту в розмірі 38 000 грн. відповідно до графіку погашення заборгованості мав відбутися до 13.10.2014 року і шість місяців щодо нього спливає 13.04.2015 року. Позивач звернувся з позовом до суду 27.03.2015 року, тобто до спливу шести місяців.

Застосування ч.4 ст.559 ЦК до вимог Банку про стягнення з поручителів фізичних осіб боргу, який складається з останнього чергового платежу є неправильним.

Відповідно до ст.253 ЦК перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Частиною 2 статті 258 ЦК передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У відповідності з п.4.2.10 кредитного договору у разі порушення умов даного договору позичальник зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф у розмірі 30 % простроченої суми боргу, незалежно від нарахованої пені, збитків та інших стягнень.

Обраховуючи один рік з моменту несплати першого чергового платежу, а саме з 31.01.2012 року, районний суд не звернув увагу, що строк позовної давності щодо стягнення з поручителів фізичних осіб штрафу та пені від простроченої суми 38 000 грн. на момент звернення позивача до суду не сплинув, а тому позов про стягнення з поручителів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 штрафу в сумі 11 400 грн. (38 000 х 30 : 100) та пені, нарахованої з жовтня 2014 року по березень 2015 року в сумі 4788 грн. підлягає задоволенню.

З цих же підстав підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення із вказаних відповідачів відсотків по сплаті процентів (17% річних) від 38 000 грн., за два місяці, що передбачено п.1.2 кредитного договору, по 548, 66 грн. за жовтень-листопад 2014 року, штрафу за несплату відсотків у сумі 329, 20 грн. (1097, 32 грн. х 30%), пені за несплату відсотків у сумі 138, 28 грн.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

Оскільки відносно боржника ТОВ «Снабсудосервіс» та поручителя ПП «Вектор» провадження у справі закрито, заборгованість у сумі 55 782, 80 грн. підлягає стягненню з поручителів ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Доводи апелянта про наявність безумовних підстав для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог, а саме стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого.

У справі, яка переглядається, встановлено, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник. Також умовами договорів поруки передбачено право кредитора предявити свої вимоги безпосередньо поручителю.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 грудня 2015 року в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача з ОСОБА_8, ОСОБА_7 солідарно заборгованості за кредитним договором №1304-2-07 від 13.04.2007 року в розмірі 975199,03 грн. скасувати і ухвалити нове.

Позов публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» заборгованість за кредитним договором 1304-2-07 від 13.04.2007 року з ОСОБА_8 в сумі 55782,80 грн., з ОСОБА_7 в сумі 55782,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М.Полікарпова

Судді Л.В. Базіль

ОСОБА_3