АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.,

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про визнання трудового договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року позивач звернувся із позовом на обґрунтування якого зазначив, що 23 березня 2012 року наказом № 251-п відповідачку прийнято на роботу на посаду менеджера (з підбору та розвитку персоналу Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці).

16 квітня 2013 року був виданий наказ № 152-п про переведення ОСОБА_1 начальником вищевказаного Управління із встановленням заробітної плати в розмірі 12220 грн. (8554грн. посадового окладу та 3666 грн. індивідуальної надбавки).

01 жовтня 2014 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір за яким відповідачка була прийнята на роботу начальника вищевказаного Управління із щомісячною оплатою праці 12 220 грн. (п. 4.1 Трудового договору) та додатковою заробітною платою у розмірі 36 660 грн. (пункт 4.2 Трудового договору).

Відповідно до пункту 6.10 Договору, цей Договір є підставою видання відповідного наказу, проте останній виданий не був.

За п.1.18 Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, яким затверджено Положення при виведення неплатоспроможного банку з ринку, однією з підстав для визнання нікчемності правочинів(у т.ч. договорів), вчинених (укладених) Банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації щодо яких Уповноважена особа Фонду зобов'язана протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку є: банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

03 жовтня 2014 року Національним Банком України видано постанову № 631/БТ якою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» віднесено до категорії проблемних, з 24 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію, а з 20 березня 2015 року Банк перебуває у стані ліквідації.

Враховуючи вищевикладене, зазначав, що трудовий договір від 01 жовтня 2014 року не є трудовим договором в розумінні трудового законодавства України.

Тому, посилаючись на вищезазначене та положення ч. 5 ст. 203, 215 ЦК України, п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», просив визнати недійсним трудовий договір від 01 жовтня 2014 року, укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_1 (а.с.1-4)

Відповідачка проти позову заперечувала за його безпідставністю. (а.с.46-48, 68-69)

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про визнання трудового договору недійсним відмовлено. (а.с.87, 89-94)

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що суд першої інстанції припустився порушень норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Обґрунтовуючи скаргу апелянт зазначив, що суд не врахував фактичних обставин які викладені на обґрунтування заявленого позову та дійшов помилкового висновку про відмову у його задоволенні. (а.с.99-105, 114-119)

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

ОСОБА_1 була повідомлена належним чином про що у справі є докази. (а.с.125-127)

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що 23 березня 2012 року наказом № 251-п відповідачку з 27 березня 2012 року прийнято на роботу на посаду менеджера (з підбору та розвитку персоналу Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці). (а.с.15-16)

16 квітня 2013 року був виданий наказ № 152-п про переведення ОСОБА_1 начальником вищевказаного Управління із встановленням заробітної плати в розмірі 12220 грн. (8554грн. посадового окладу та 3666 грн. індивідуальної надбавки). а.с.17-18)

01 жовтня 2014 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір за яким відповідачка була прийнята на роботу начальника вищевказаного Управління із щомісячною оплатою праці 12 220 грн. (п. 4.1 Трудового договору) та додатковою заробітною платою у розмірі 36 660 грн. (пункт 4.2 Трудового договору). (а.с.9-14)

Відповідно до пункту 6.10 Договору, цей Договір є підставою видання відповідного наказу, останній виданий не був.

На думку колегії суддів відсутність факту видання такого наказу може свідчити про невиконання роботодавцем своїх зобов'язань за укладеним ним із працівником трудовим договором та не є підставою для визнання трудового договору недійсним.

За наказом від 17 березня 2015 року № 90-п, ОСОБА_1 звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників). (а.с.19)

03 жовтня 2014 року Національним Банком України видано постанову № 631/БТ якою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» віднесено до категорії проблемних, з 24 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію, а з 20 березня 2015 року Банк перебуває у стані ліквідації. (а.с.7-8)

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями.

Надавши це право КЗпП України, у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій.

Аналогічні гарантії передбачені у статті 22 Закону України "Про оплату праці".

Питання про наслідки відступу від положень трудового законодавства при укладенні договорів про працю вичерпно вирішено у статті 9 КЗпП України, яка імперативно кваліфікує такі умови недійсними без необхідності визнання їх такими в судовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 91 КЗпП України встановлюється право підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Аналіз норми статті 9 КЗпП України разом з нормами статті 91, 44 цього Кодексу та іншими положеннями законодавства (статті 58, 62 Закону України "Про акціонерні товариства", статті 39 Закону України "Про банки і банківську діяльність") дає підстави для висновку про те, що встановлення підприємством, установою, організацією в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів у трудових договорах чи інших угодах додаткових, порівняно із законодавством, трудових чи соціально-побутових пільг для працівників, тобто які покращують їх становище, не може бути приводом для визнання таких умов недійсними.

Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

Відповідна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Установивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Посилання апелянта на положення пункту 1.18 Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, пункту 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не можуть бути визнані підставою для задоволення заявлених вимог.

Доводи апелянта не спростовують вищевказаних висновків суду, тому, колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/6896/2016

Унікальний номер 752/16442/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Ладиченко С.В.

Доповідач Левенець Б.Б.