Провадження № 2/344/1993/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.

секретаря Орнат Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про виселення його з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинок належать позивачу на праві власності. В будинку на даний час проживає його колишній зять ОСОБА_2, так як після розірвання шлюбу із дочкою позивача він місця проживання не змінив. Відповідач продовжує вживати спиртні напої, вчиняти сварки, що негативно впливає на всіх членів сім'ї. ОСОБА_2 жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. На прохання переїхати в інше житлове приміщення відповідач не реагує.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили. Суду вказали, що після перенесених травм відповідач постійно лікується та не може працювати, у зв'язку із чим став позивачу та колишній дружині непотрібним, а тому останні вирішили позбавити його єдиного житла. Відповідач приймає участь в утриманні будинку та сплачує комунальні послуги. Твердження про порушення ним правил співжиття не відповідають дійсності.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні 01.02.2016 року суду вказала що являється дочкою позивача та колишньою дружиною відповідача. ОСОБА_2 постійно погрожує їй та ОСОБА_1, крав гроші, конфліктує та вчиняє сварки, вивозить речі з будинку. Відповідач має можливість проживати у селі в батька, однак не переїжджає.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні 30.05.2016 року вказав що із ОСОБА_2 знайомий, ОСОБА_1 не знає. ОСОБА_2 до хати що на вул. Є. Коновальця у м. Івано-Франківську не пускають, двері будинку зачиняють. Допомагав ОСОБА_2 здійснювати ремонт автомобіля в його гаражі. Там бачив матрац, на якому відповідач спав.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка на якій розташований будинок належать на праві власності ОСОБА_1. (а.с.6-10, 32)

В будинку зареєстровано четверо осіб: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_3 (дочка власника), ОСОБА_5 (внук власника) та відповідач ОСОБА_2 (колишній зять власника), що підтверджується копією виписки з будинкової книги про реєстрацію та склад сім'ї.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с. 9)

Позивач та його дочка ОСОБА_3 звертались до міліції з приводу систематичних погроз з боку відповідача щодо застосування сили, образ нецензурною лайкою та вивезення з дому майна. (а.с. 11-13) За результатами розгляду цих звернень дільничним інспектором Івано-Франківського МВ УМВС України ОСОБА_2 було винесено офіційне попередження щодо неприпустимості вчинення насильства у сім'ї. (а.с. 14-15, 97)

Відповідач ОСОБА_2 також звертався до органів внутрішніх справ із заявами на протиправні дії дружини ОСОБА_3 та сина ОСОБА_5 щодо нього. У зв'язку з чим із ними проводились профілактичні бесіди працівниками поліції щодо недопустимості протиправних дій щодо заявника (а.с. 59, 60, 61 114, 115).

Згідно довідки територіального комітету мікрорайону Опришівці № 263 від 02.09.2015 року ОСОБА_2 дійсно проживає по АДРЕСА_1, характеризується з позитивної сторони. Скарг від сусідів та інших осіб на нього в територіальний комітет не надходило (а.с. 65).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 317 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), розкриває зміст власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Стаття 9 Житлового кодексу УРСР (надалі ЖК УРСР) визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

ОСОБА_2 було вселено добровільно, власником будинку на той час був позивач ОСОБА_1. Таким чином відповідач при вселенні до спірного житлового будинку набув прав, передбачених ст. 156 ЖК України

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 157 ЖК УРСР визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Із досліджених судом доказів та показань свідків встановлено що між жителями будинку АДРЕСА_1 існують конфлікти та неприязні відносини, однак тільки дана обставина не може бути покладена в основу рішення про виселення, оскільки виселити осіб на підставі статті 116 ЖК України, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, можливе лише при триваючій антигромадській поведінці.

Виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Такими є заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів тощо.

Позивач звертався до органів внутрішніх справ з приводу протиправної поведінки відповідача, однак доказів притягнення його до кримінальної чи адміністративної відповідальності, які б свідчили про порушення правил співжиття матеріали справи не містять, доказів руйнування житла суду не представлено.

Таким чином систематичне порушення відповідачем правил співжиття, яке робить неможливим проживання позивача у вказаному будинку, не доведено.

Окрім того доводи позивача про самоусунення відповідача від оплати комунальних послуг спростовуються долученою до матеріалів справи копією квитанції (а.с. 66)

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 317, 321, 383 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 116, 150, 157 Житлового кодексу УРСР, керуючись ст. ст. , 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого приміщення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Івано-Франківський міський суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 03 червня 2016 року.

Суддя Бабій О.М.