АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 червня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.

ШаховоїО.В.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Київстар» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення сум та відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 7 серпня 2015 року, -

у с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Київстар» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення сум та відшкодування шкоди.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 7 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 9 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 - спеціаліста 1 категорії Департаменту безпеки, відділу комплексної оперативної безпеки, сектора транспортного технічного забезпечення ПрАт «Київстар» - з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Визнано незаконним та скасовано наказ ПрАТ «Київстар» від 22 вересня 2014 року № 2454-ос про припинення трудового договору (контракту) і про звільнення спеціаліста 1 категорії Департаменту безпеки, відділу комплексної оперативної безпеки, сектора транспортно-технічного забезпечення ОСОБА_2 з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді спеціаліста 1 категорії Департаменту безпеки, відділу комплексної оперативної безпеки, сектора транспортно-технічного забезпечення ПрАТ «Київстар». Стягнуто з ПрАТ «Київстар» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 99 370,08 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 9 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Позивач, зокрема, посилається на ті обставини, що судом першої інстанції не

_____________________________________________________

Справа № 760/3664/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/7515/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що фактично, ДП «Старавто» є залежним від ПрАТ «Київстар» економічною, організаційною та управлінською залежністю. Тому, переведення на роботу з ПрАТ «Київстар» в ДП «Старавто» має пряме відношення до даної справи, так як одним працівникам таку роботу в ДП «Старавто» було запропоновано та переведено, а позивача просто скорочено.

Зазначає, що під час його звільнення не було дотримано умови та вимоги колективного договору № 256 від 26 квітня 1998 року, а саме: відповідно до розділу II колективного договору - «Забезпечення зайнятості» - п. 2.1. Власник зобов'язується офіційно повідомляти Представника колективу про реорганізацію або ліквідацію не пізніше, як за 3 місяці, а згідно п. 2.2. колективного договору власник повинен припинити укладання трудових договорів (контрактів) з новими працівниками за 2 місяці до початку скорочення штату та під час такого скорочення.

Позивач вказує, що матеріали справи, в тому числі список посад, на які був здійснений прийом в ПрАТ «Київстар» в період з 22 липня 2014 року по 22 вересня 2014 року чітко доводять, що за період від попередження його про звільнення 22 липня 2014 року по саме звільнення 22 вересня 2014 року було прийнято на роботу аж 110 працівників. Вказана обставина доводить, що скорочення у ПрАТ «Київстар» не відбувалось.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представники ПрАТ «Київстар» - Горошко М.А., Заміховський М.М. у задоволенні апеляційної скарги просили відмовити, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 7 серпня 2015 року залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно з наказом від 1 серпня 2007 року № 3947-к ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до ЗАТ «КиївстарДж.Ес.Ем.» (у подальшому перейменовано на ПрАТ «Київстар») на підставі трудового договору на посаду спеціаліста 2 категорії сектора фізичної безпеки департаменту безпеки.

Наказом від 24 червня 2008 року № 3562-к позивача переведено на посаду спеціаліста 1 категорії сектора транспортно-технічного забезпечення відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки.

Наказом № 4600-к від 29 липня 2008 року строк дії трудового договору № 2031 від 1 серпня 2007 року було продовжено.

Згідно наказу № 577-к від 29 липня 2011 року зазначений трудовий договір було продовжено на невизначений строк.

Судом установлено, що наказом від 15 липня 2014 року № 1829-ос внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «Київстар» та з 21 липня 2014 року виведено зі штатного розпису посади спеціалістів 1 категорії (дві штатні одиниці) та посади спеціалістів 2 категорій (чотири штатні одиниці) сектора транспортно-технічного забезпечення відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки.

З 16 липня 2014 року наказом від 15 липня 2014 року № 1830-ос внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «Київстар» та виведено зі штатного розпису посаду спеціаліста 1 категорії (одну штатну одиницю) відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки.

З 24 липня 2014 року наказом від 22 липня 2014 року № 1885-ос внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «Київстар» та виведено зі штатного розпису посаду спеціаліста 1 категорії (одну штатну одиницю) відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки.

З 28 липня 2014 року наказом № 1941/1-ос внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «Київстар» та виведено зі штатного розпису посаду спеціаліста 1 категорії (дві штатні одиниці) відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки, посаду начальника сектора транспортно-технічного забезпечення відділу комплексної оперативної безпеки (одну штатну одиницю), спеціаліста 1 категорії сектора транспортно-технічного забезпечення (одну штатну одиницю).

З 11 серпня 2014 року наказом № 2078-ос внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «Київстар» та виведено зі штатного розпису посаду начальника відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки (одну штатну одиницю).

Згідно із наказом від 22 вересня 2014 року № 2454-ос ОСОБА_2 був звільнений із роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що в ПрАТ «Київстар» відбулась зміна штатної структури - скорочення штатів та ліквідація відділу комплексної оперативної безпеки департаменту безпеки, що об'єктивно потягло за собою скорочення численності працівників, тому звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог Кодексу законів про працю України та Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у п. 1 цієї статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1 ст. 42 КЗпП України).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із подальшими змінами), судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 липня 2014 року був виданий наказ ПрАТ «Київстар» за №1879-ос, згідно з яким з метою оптимізації організаційно-кадрової структури департаменту безпеки було скорочено посаду спеціаліста 1 категорії сектору транспортно-технічного забезпечення відділу комплексної оперативної безпеки, яку займав ОСОБА_2, у строк не раніше ніж за два місяці з моменту персонального попередження працівника про його наступне вивільнення. В той же день ОСОБА_2 був ознайомлений зі вказаним наказом а також під розписку попереджений про наступне вивільнення (том 1, а. с. 111-112).

Матеріали справи свідчать про те, що в період з 22 липня 2014 року по 22 вересня 2014 року (день звільнення позивача) в штаті відповідача були наявні вакантні посади, проте позивач не відповідав жодній з них за кваліфікаційними вимогами (освіта, довід роботи, спеціальні знання та вміння) (том ІІ, а. с. 137-250; том ІІІ, а. с. 1-66, 128-234).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 не має ані вищої, ані середньо-спеціальної освіти, які є обов'язковими для усіх вакантних посад в ПрАТ «Київстар», наявних у період з 22 липня 2014 року по 22 вересня 2014 року (том І, а. с. 115-116, 117, 118).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України проведено відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для його поновлення на роботі немає.

При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду з огляду на те, що ці вимоги є похідними від вимог про визнання незаконним звільнення.

Крім того, судом вірно зазначено, що відповідно до наказу № 2454-ос від 22 вересня 2014 року про припинення трудового договору ОСОБА_2 була виплачена вихідна допомога у розмірі 3-х середньомісячних заробітків, що підтверджується зарплатним листком, підписаним позивачем особисто (том І, а. с. 119), а також довідкою ПАТ «ВТБ Банк», якою підтверджено перерахування коштів в сумі 79474,46 гривень співробітнику ОСОБА_2 на зарплатний картковий рахунок. (том IV, а. с. 3).

Доводи ОСОБА_2 з приводу того, що судом не досліджено та не надано оцінки колективному договору № 256 від 26 квітня 1998 року (том ІІІ, а. с. 71-78), є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.1. колективного договору даний договір є правовим актом, який регулює трудові і соціально-економічні відносини між адміністрацією і співробітниками на основі взаємного узгодження інтересів сторін.

Згідно п. 1.3. договору його дія поширюється на всіх співробітників облікового складу власника, включаючи президента.

Відповідно до розділу II колективного договору - «Забезпечення зайнятості» - п. 2.1 власник зобов'язується офіційно повідомляти представника колективу про реорганізацію або ліквідацію не пізніше, як за 3 місяці.

Згідно п. 2.2. колективного договору власник повинен припинити укладання трудових договорів (контрактів) з новими працівниками за 2 місяці до початку скорочення штату та під час такого скорочення.

Разом з тим, звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та зміни в внутрішній організаційній структурі роботодавця не є тим самим, що реорганізація чи ліквідація підприємства.

Як вбачається з пояснень представників відповідача, вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, в період звільнення ОСОБА_2 рішень щодо реорганізації ПрАТ «Київстар» чи його ліквідації загальними зборами акціонерів не приймалось.

Ліквідація структурних підрозділів сектору транспортно-технічного забезпечення та відділу комплексної оперативної безпеки на підставі наказу № 2495-ос від 23 вересня 2014 року не свідчить про реорганізацію товариства, оскільки оптимізації внутрішньої управлінської структури, перерозподіл функціональних повноважень чи втрата необхідності в продовженні виконання окремих напрямків діяльності, не має своїм наслідком зміну організаційно-правової форми юридичної особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Вживані у цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться в ст. ст. 80, 104 - 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст. ст. 1-22 Закону України «Про господарські товариства».

Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України).

Відтак підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12, яка в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами. Підстав для відступлення від такої правової позиції апеляційний суд не вбачає.

Крім того, пункт 2.2. колективного договору нерозривно пов'язаний із змістом п. 2.1., та є його продовженням, оскільки положення п. 2.2. стосуються припинення укладання нових трудових контрактів саме під час здійснення реорганізації або ліквідації, що супроводжується масовим скороченням штатів чи чисельності працівників, масштабними змінами в організаційній структурі підприємства та необхідності забезпечення зайнятості великої кількості працівників, які підлягають вивільненню.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про його роботу за суміщенням в ДП «Старавто» ЗАТ «Київстар Дж. Ес. Ем.» та обов'язку ПрАТ «Київстар» забезпечити його роботою на ДП «Старавто» колегія суддів не бере до уваги, оскільки ДП «Старавто» є самостійною юридичною особою і створена одним засновником ЗАТ «Київстар Дж. Ес. Ем.».

Так, відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Щодо строку звернення ОСОБА_2 до суду про вирішення трудового спору апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з роботи - у місячний строк із дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин цього строку суд може поновити цей строк.

Із матеріалів справи убачається, що позивач був звільнений із 22 вересня 2014 року відповідно до наказу № 2454-ос на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та того ж дня отримав копію наказу під особистий підпис.

Із позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 20 лютого 2015 року, тобто з пропуском строків, визначених ст. 233 КЗпП України.

У заяві про поновлення строку позовної давності від 20 лютого 2015 року позивач просив поновити йому строк для звернення до суду із підстав його правової необізнаності (том І, а. с. 33-36). У заяві від 29 квітня 2015 року позивач просив поновити цей строк у зв'язку з перебуванням на лікуванні (а. с. 48-50, 51-61).

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із подальшими змінами), встановлені ст. ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення, незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Відповідно до роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи вищенаведене, оскільки в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено по суті, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 233 КЗпП України.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задовольнити позов, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та спростовуються наведеним вище.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених статтею 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 7 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова