н/п 2/490/2102/2016 Справа № 490/4605/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
24 травня 2016 року Центральний районний суд м. Миколаєва
в складі: головуючого судді Гуденко О.А.,
при секретарі Гудковій Є.С.,
за участю позивачки, представника позивачки ОСОБА_1, відповідача , представника органу опіки та піклування ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про надання дозволу на виїзд на постійне місце проживання за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька,
В травні 2016 року до суду звернулася з позовом ОСОБА_2 до відповідачів про надання дозволу на виїзд на постійне місце проживання за межі України - до держави Ізраїль сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька.
Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_4, який має важку невиліковну хворобу, визнаний інвалідом дитинства підгрупи А І-ї групи, потребує постійного стороннього догляду . Вона постійно проходить з сином лікарсько-консультаційні дослідження , а спеціалізована клініка Шнайдера в Ізраїлі повідомила, що на базі клініки може бути проведена реабілітація сина. При проходженні лікування в цій клініці громадян інших держав - таке лікування буде коштувати сотні тисяч доларів США, а для громадян ОСОБА_5 реабілітаційні заходи та лікування буде безкоштовне. Батько позивачки, є громадянином держави Ізраїль, і як наслідок позивачка, і її малолітній син, можуть також отримати громадянство Ізраїлю і в такому разі вони отримують можливість лікування сина та належний рівень життя дитини-інваліда, проте батько дитини проти цього заперечує.
Ухвалою суду за згодою позивача та її представника до участі в справі залучений в якості співвідповідача ОСОБА_3
Позивачка та представник позивачки в судовому засіданні позов підтримали та просили суд ухвалити рішення про його задоволення.
Представник органу опіки та піклування виконкому ММР в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі, надала висновок про доцільність виїзду дитини за кордон на постійне місце проживання для належного лікування.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти того, щоб його син мав можливість проходити належну реабілітацію в клініці Ізраїлю, оскільки здоров'я і життя сина для нього є найвищою цінністю. Пояснив, що не надавав дозвіл, оскільки бажає приймати участь у вихованні сина, спілкуватися з ним, але мав побоювання, що виїхавши до іншої країни та отримавши інше громадянство, позивачка може в подальшому перешкоджати йому у спілкуванні з дитиною. Визнав, що неодноразово лікарі підтвердили, що хвороба сина не лікується в Україні, а у їх родини немає достатніх коштів на його лікування за кордоном.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно свідоцтва про народження, батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_3, матір'ю ОСОБА_2. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте на час розгляду справи проживають окремо.
ОСОБА_4 має злоякісне захворювання "Прогресуюча м'язова дистрофія Дюшена ", визнаний інвалідом дитинства підгрупи А згідно до ЗУ "про реабілітацію інвалідів в Україні" .
Дитина потребує реабілітації на базі спеціалізованої клініки Шнайдера, країна Ізраїль.
Батько дитини надав нотаріально посвідчений дозвіл на тимчасовий виїзд позивачки з дитиною до держави Ізраїль у період з 01.05.2016 року по перше травня 2018 року з метою лікування дитини у супроводі матері, яка забезпечить його повернення назад в державу Україна.
Висновком виконавчого комітету ММР від 23 травня 2016 року підтверджується доцільність виїзду за кордон ОСОБА_6 разом з матір'ю ОСОБА_2 на постійне місце проживання, враховуючи тяжкий стан здоров'я малолітнього для недопущення дитячої смертності.
За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
Вимоги ст.ст. 150, 152, 155 СК України передбачають гарантоване право дитини на належне батьківське виховання, обовязок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересів дитини.
Стаття 154 СК України встановлює право батьків звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.
Як зазначено у ст. 157 СК України , питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Згідно з принципом шостим Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина може бути розлучена з матір'ю тільки за виняткових обставин. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей.
Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН).
Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).
Відповідно до п. 3 вищеназваних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.
Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до п. 4 зазначених вище Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Матеріалами справи та поясненням сторін підтверджується , що виїзд за межі України на постійне місце проживання до Ізраїлю відповідає інтересам дитини, необхідний для її фізичного розвитку та, насамперед, що є визначальним як для кожної дитини, так і для її батьків, збереження її здоров'я та життя.
При цьому суд зазначає, що проживання дитини з матір'ю не позбавляє батька права брати участь у вихованні дитини, її утриманні, а також можливості вільно спілкуватися з нею.
Таким чином, суд вважає, що є усі підстави для надання дозволу на виїзд за кордон до держави Ізраїль на постійне місце проживання разом з матір'ю неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без дозволу його батька.
Що стосується заявлених позовних вимог про зобов'язання органу опіки та піклування Миколаївської міської ради на черговому засіданні ради 17 травня 2016 року надати висновок доцільності надання дозволу - то такі вимоги є зайвими і задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 15, 209, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 151-154 СК України, суд, -
Позов - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя Гуденко О.А.