Справа № 645/4564/14-ц
Провадження № 2/645/21/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року м.Харків

Фрунзенськийрайонний суд м. Харковау складі:

головуючого-судді Бабкової Т.В.,

при секретарі - Білобровій А.В., Ятловій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності у спільному сумісному майні, стягнення майнової та моральної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_1 з урахуванням уточнень до позову від 16.03.2016р. звернулася до суду, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. З січня 2001р. по квітень 2013р. вона проживала з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбних відносин. За цей час в них народилася дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка також проживала з ними. Крім того, разом зі сторонами мешкав син позивачки від попереднього шлюбу - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та двоє дітей відповідача від попередніх шлюбів. Сторони по справі мешкали разом, вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний відпочинок, спільні заощадження, святкували свята. Свої сімейні стосунки сторони не реєстрували, оскільки робили сімейні заощадження для придбання житлового будинку, а святкування весілля потребує значних витрат. За спільні сумісні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 16.06.2003р. вони придбали нежитлові приміщення підвалу №6-9,9а,10, загальною площею 72,7м, панельні, в літ.А-16, розташовані за адресою: м.Харків, Ахсарова, 19; 16.09.2004р. на підставі договору купівлі-продажу 2/5 частини будинку з надвірними спорудами, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Колективна, 1/18; 28.11.2005р. на підставі договору купівлі-продажу нежитлові приміщення 1-го поверху №82, частину №80 площею 2,2 кв.м в літ. «А-9» загальною площею 89,3 кв.м, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Клапцова, 4. При вчиненні зазначених правочинів право власності на придбані обєкти нерухомості набув ОСОБА_2, проте через відсутність реєстрації шлюбу з відповідачем не було враховано право спільної сумісної власності позивачки. Крім того за час спільного сумісного проживання сторони придбали у власність автомобіль НОМЕР_1, в 2011р. телевізор, в 2012р. - телевізор, в 2010р.- кухонні меблі, в 2009р.- двоспальне ліжко, пральну машину, посудомийну машину, в 2006р. - більярдний стіл. Посилаючись на положення ст.ст.60, 61,65,74 СК України, ст.ст.368,392 ЦК України ОСОБА_1 просила суд за правилами позовного провадження визнати юридичний факт проживання її та відповідача однією сімєю без державної реєстрації шлюбу з січня 2001р. по квітень 2013р., визнати обєктом права власності нежитлові приміщення підвалу №6-9,9а,10, загальною площею 72,7м, панельні, в літ.А-16, розташовані за адресою: м.Харків, Ахсарова, 19, 2/5 частини будинку з надвірними спорудами, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Колективна,1/18, нежитлові приміщення 1-го поверху №82, частину №80 площею 2,2 кв.м в літ. «А-9» загальною площею 89,3 кв.м, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Клапцова, 4, та визнати за позивачкою право власності на ? частину вказаних приміщень, тягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 6 000 грн., що дорівнює ? частині вартості меблі та побутової техніки. Крім того, позивачка вказувала, що в квітні 2013р. ОСОБА_2 вигнав її та її дітей з будинку, змінив замки та став співмешкати з іншою жінкою. Залишившись без житла, позивачка була вимушена винаймати житло в оренду та витратити таким чином з вини ОСОБА_2 з травня по грудень 12 000 грн., вказану суму вона просить стягнути з відповідача, а також відшкодувати їй завдану моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник за довіреністю ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали в повному обсязі. ОСОБА_1 пояснила, що з січня 2001р. вона та ОСОБА_2, з яким вони працювали разом, стали мешкати однією сімєю, хоча кожен з них перебував у зареєстрованому шлюбі. В подальшому у серпні 2001р. вона розлучилася зі своїм чоловіком, в жовтні 2001р. розлучився і відповідач. За час проживання вони мешкали в квартирах, що належали родичам ОСОБА_2, а з 2007р. оселилися в придбаному будинку по вул.Колективній,1/18 в м.Харкові. Вони працювали провідниками на залізничних потягах, мали значний офіційний та неофіційний дохід, який сумісно накопичували та за рахунок якого придбавали спірне рухоме та нерухоме майно, реконструювали будинок. Оформленням договорів купівлі-продажу обєктів нерухомості займався відповідач, при їх укладенні вона не була присутня, ціну предметів нерухомості не знала.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник за довіреністю ОСОБА_6 проти позову заперечували. Відповідач посилався, що ніколи не мешкав з ОСОБА_1 однією сімєю, що випливає з даних про реєстрацію їхнього місця проживання в період часу з 2001р. по 2013р. за різними адресами. Крім того зазначав, що спірні обєкти нерухомості, які є достатньо коштовними за своєю вартістю, обєктивно не могли бути придбані за спільні сумісні кошти його та ОСОБА_1, з врахуванням того, що за період 2001р. по 2005р. сумарного розміру їх зарплатні для цього є недостатнім. Вказане майно було придбано ОСОБА_2 за його особисті кошти, накопичені до вказаного періоду. Факт спільного проживання сторін, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, а також факт придбання спірного майна внаслідок їхньої спільної праці, є недоведеним, сторона відповідача вважала недоведеними.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього СК УКраїни шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Разом з тим, згідноіз ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

З аналізу зазначеної норми закону слідує, що встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про поділ спільно набутого майна (стаття 74 СК України). Законодавець передбачив можливість набуття права спільної власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі коли вони проживають однією сім'єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю.

При вирішенні позовних вимог щодо встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без шлюбу з січня 2001р. по квітень 2013р. суд враховує, що згідно прикінцевих положень СК України він набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України.

ЦК України вступив в силу 01 січня 2004 року.

Отже положення вказаних кодексів слід застосовувати з дати набрання ним чинності.

Таким чином, факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу слід встановити з 01.01.2004р.

Крім того, для визначенняосіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з недоведеності факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом січня 2004р. по квітень 2013р. однією сімєю, що відповідно до ст. 74 СК України виключає підстави для визнання майна, набутого сторонами в цей період, обєктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу цього майна.

Згідно зі ст.ст. 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 179 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася, що між нею та ОСОБА_2 склалися відносини, притаманні подружжю, оскільки вони з січня 2001р. по квітень 2013р. проживали в квартирі родичів відповідача, 31.12.2005р. в них народилася спільна дитина, а з 2007р. в придбаному ним будинку, спільно відпочивали та відзначали свята, що підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків та фотознімками.

При цьому суд врахує, що ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність.

Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Оцінюючи показання свідків, які є друзями та родичами позивачки і які підтвердили факт проживання однією сімєю, суд дотримується встановленого ст. 212 ЦПК принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

При оцінці показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,ОСОБА_9 суд враховує характер особистих взаємовідносин позивачки та свідків, які є друзями та родичами останньої, та звертає увагу, що їх показання свідчать лише про факт проживання сторін в одному житловому приміщенні під час відвідування цих приміщень свідками, спільного відпочинку сторін, та не підтверджують факту наявності у сторін взаємних прав та обов'язків, спільного побуту, виникнення та існування усталених відносин, що притаманні подружжю.Зокрема конкретні обставини придбання спірного майна, його вартість, джерела походження сплачених за нього грошей, часу придбання свідкам не відомі, загальні подробиці цих подій їм відомі виключно зі слів сторін по праві.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013р. під час вирішення спору щодо поділу майна , набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й обставини, що спірне майно було придбане сторонами в наслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Суд вважає обґрунтованими заперечення відповідача, що з наданих суду довідок з місця роботи та про дохід ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01.01.2004р. по 31.12.2013р. вбачається, що отриманого ними доходу не було достатньо для придбання коштовних обєктів нерухомості, вартість яких відповідно до договору купівлі-продажу становила 60 000 грн. та 120 120 грн. ( зокрема 2/5 частини будинку з надвірними спорудами, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Колективна, 1/18, та нежитлові приміщення 1-го поверху №82, частину №80 площею 2,2 кв.м в літ. «А-9» загальною площею 89,3 кв.м, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Клапцова, 4.) За таких обставин не позбавлені сенсу доводи ОСОБА_2 щодо неможливості придбання цього майна за рахунок спільних сумісних коштів його та ОСОБА_1, а придбання цих обєктів за рахунок накопичених ним особисто грошових коштів під час зайняття підприємницькою діяльність. Зокрема підтвердження цих доводів суд знаходить у змісті договору купівлі-продажу від 28.11.2005р. нежитлових приміщень 1-го поверху №82, частину №80 площею 2,2 кв.м в літ. «А-9» загальною площею 89,3 кв.м, розташовані за адресою: м.Харків, вул.Клапцова, 4, а також договору купівлі-продажу від 26.06.2003р. нежитлових приміщень підвалу №6-9,9а,10, загальною площею 72,7м, панельні, в літ.А-16, розташовані за адресою: м.Харків, Ахсарова, 19, з яких вбачається, що покупцем є субєкт підприємницької діяльності ОСОБА_2, який сплачує кошти за обєкт приватизації шляхом безготівкового перерахування з приватизаційного розрахунку (а.с.349-353).

Твердження ОСОБА_1 про поповнення їхнього спільного сімейного бюджету за рахунок не облікованого доходу як провідників нічим не підтверджені.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 04.12.1996р. зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_1 - з 16.06.1998р. за адресою: в м.Охтирка Сумської обл., пров.Ломоносова,16, а.с.287.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Разом із тим, ч.8 ст.6 зазначеного Закону встановлено, що у разі зміни адресижитла в межах адміністративно-територіальної одиниці особа або її законний представник повинні письмово повідомити про це орган реєстрації протягом десяти днів.

Крім того, з наданих суду письмових доказів встановлено, що фактично мешкали у м.Охтирка Сумської області і неповнолітні діти ОСОБА_1 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка відвідувала там дитячий садок в період з 2008-2011р.р., та ОСОБА_4, який навчався в місцевій школі в період з 01.09.2005р. по 29.09.2011р.р., а.с.8,9,106,107.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України № 6-97цс11 від 20.02.2012р. якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється. Положення частини 2 статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік , у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Також суд зазначає, що заявляючи вимоги щодо визнання права власності на частку нежитлових приміщень підвалу №6-9,9а,10, загальною площею 72,7м, в літ.А-16, по вул. Ахсарова, 19 в м.Харкові, придбаних на підставі договору купівлі-продажу 16.06.2003р., ОСОБА_1 посилалась на обставину спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_2 як на підставу своїх позовних вимог. В той же час відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час придбання цього майна , майно, придбане внаслідок спільної праці членів сїм'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем, не доведено, що джерелом набуття спірного майна були спільні сумісні кошти або їх спільна праця.

Вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача вартості ? частини меблі та побутової техніки, придбаної в цей період, задоволенню також не підлягають, приймаючи до уваги, крім зазначеного вище, недоведеність самого факту придбання такого майна сторонами по справі, його наявності на час розгляду справи та дійсної вартості.

Згідно ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд наголошує, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо відшкодування її витрат на оренду житла та відшкодування моральної шкоди виходить з того, що позивачкою жодним чином не доведено заподіяння їй матеріальної та моральної шкоди з вини відповідача, не обґрунтовано її розмір та не знаходить підстав для визнанням протиправними дій відповідача, оскільки не надано доказів їх протиправності чи незаконності.

Інші доводи сторони позивача висновків суду про безпідставність та недоведеність на теперішній час позовних вимог не спростовують, а тому в задоволені позову в повному обсязі суд відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,36,74 СК України, ст.ст. 23,1166,1167 ЦК України, ст.ст. 10-11, 58-60, 209, 212-218,256 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності у спільному сумісному майні, стягнення майнової та моральної шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга до апеляційного суду Харківської області на рішення суду подається через Фрунзенський районний суд м.Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -