АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1446/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/789/740/16 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - представника позивача - ОСОБА_1; представника відповідача ОСОБА_2; третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю СОВР-1, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВР-1» (надалі - ТЗОВ - «СОВР- 1»), третьої особи ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі- продажу та визнання права власності на приміщення колясочної площею 15.30 кв.м., у ІV під'їзді будинку №14 по вул. Київській у м. Тернополі.

Посилалась на те, що на її звернення у 1998 році до житлово-будівельного кооперативу № 15 про продаж приміщення колясочної площею 15.30 кв.м., яке знаходиться у ІV під'їзді будинку №14 по вул. Київській у м. Тернополі мешканцями будинку було вирішено продати дане приміщення і в 1999 році позивачка сплатила в рахунок вартості приміщення кошти в сумі 3500 гривень. А тому ОСОБА_4Й вважає, що між сторонами спору було фактично укладено договір купівлі-продажу приміщення, що є підставою виникнення у неї права власності.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повній мірі. В обгрунтування зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення всупереч нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи і вимогам закону. Відтак, вважає, що висновок суду про те, що рішення зборів уповноважених ЖБК, оформлене протоколом від 1998 року, свідчить про намір укласти договір купівлі-продажу і не може підміняти форму договору купівлі-продажу, є необгрунтованим. Вказує, що, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, відбулось повне його виконання, отже, в дійсності відбувся договір купівлі-продажу, проте суд, на думку позивачки, не взяв цих обставин до уваги і не дав їм належної правової оцінки. У рішенні суд зазначив, що сторони своїми діями мали намір укласти договір купівлі-продажу приміщення колясочної, тобто з цього, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, вбачається, що суд переконався в тому, що між сторонами фактично відбулась угода купівлі-продажу, але, всупереч наведеним доводам, безпідставно не прийняв їх за основу набуття права власності лише за формальними причинами, тобто за відсутності форми договору, передбаченої законом. Зазначає, що суд помилково прийшов до висновку про те, що саме неоформлений нотаріально договір купівлі-продажу не дає підстав для визнання права власності.

У суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу підтримала. Представник відповідач та третя особа апеляційну скаргу визнали.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивачка та третя особа, котрі перебувають в родинних стосунках, як мати та донька, є власниками кооперативної квартири АДРЕСА_1, в наступних частках: 1/3 частка у позивачки та 2/3 частки у третьої особи. Дана обставина стверджується наявним у справі Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. (а.с.8)

У цій квартирі зареєстровані позивачка ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_3 та онука позивачки ОСОБА_5 (а.с.10)

На підставі заяви позивачки до зборів уповноважених членів кооперативу ЖЕК № 15 ЖБК, витягом з протоколу № І цього кооперативу від 18.02.1998 року, вирішено продати мешканці квартири № 128 ОСОБА_4 колясочну кімнату в четвертому під'їзді будинку № 14 по вул.Київській в м. Тернополі. (а.с.15)

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 29.03.1999 року, ОСОБА_4 сплатила ЖЕК № 15 ЖБК 3500 гривень із зазначенням підстави: за колясочну по вул.Київська 14/128. (а.с.16)

Відповідно до ЦК України (ч. 2 ст. 382), власникам квартири у багатоквартирному житловому будинку приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, належать на праві спільної сумісної власності.

Як визначено Примірним статутом Житлово-будівельного кооперативу, затвердженого ОСОБА_6 Міністрів УРСР від 30.04.1985року №186, житлово-будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Пунктом 19 вищезазначеного примірного статуту передбачено, що жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадянами повністю внесено пайові внески) і не можуть бути у нього вилучені, продані або передані ним як в цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійсненої при ліквідації кооперативу.

Жилі приміщення, що знаходяться у будинках ЖБК, створюють особливий житловий фонд, призначений для задоволення потреб громадян у житлі.

Згідно з п.3.1. Статуту житлово-експлуатаційної контори №15 житлово-будівельного кооперативу (затвердженого на загальних зборах ОСОБА_6 Голів кооперативів протоколом №3 від 14.03.1995 року та зареєстрованого у виконкомі Тернопільської міської ОСОБА_6 народних депутатів) кооператив є власником майна, основних фондів, одержаних прибутків та продукції, виробленої в результаті господарської діяльності та іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законодавством. (а.с.18)

Подія прийняття рішення, оформленого протоколом зборів уповноважених кооперативу про продаж спірної нерухомості позивачці та внесення останньою коштів кооперативу, охоплюється 1998-1999 роками, тобто під час дії Цивільного Кодексу Української РСР від 1963 року, а відтак, саме нормами цього правового акту врегульовуються відносини сторін спору з приводу встановлення моменту відчуження та виникнення права власності на приміщення колясочної в будинку №14 по вул. Київській в м. Тернополі.

ЖБК здійснює свої повноваження власника таким чином, щоб це не порушувало житлові права членів ЖБК. Зокрема, відповідно до ст. 19 Примірного статуту, жилий будинок (будинки) та надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадяни повністю внесли пайові внески) і не можуть бути в нього вилучені, продані або передані ним як у цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійснюваної при ліквідації кооперативу.

Позивачка вважає, що у неї виникло право власності на спірне майно, оскільки існувало рішення власника продати приміщення, й нею (позивачкою) сплачено за приміщення певну суму коштів. Крім того, ОСОБА_4 зазначає, що уже тривалий час користується приміщенням колясочної (тримає у ній речі, провела поточний ремонт, освітлення).

Відтак, відповідно до частини першої ст.129 ЦК Української РСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

В свою чергу, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. (ст. 153 ЦК Української РСР).

Стаття 154 ЦК Української РСР передбачає, що якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає.

Приписами статті 224 ЦК Української РСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому ціна товару є істотною умовою договору купівлі-продажу в силу ст.228 ЦК Української РСР, й за правилами ст.ст. 226, 227 ЦК Української РСР, договір купівлі-продажу житлового будинку (його частини), в разі, якщо хоча б однією із сторін є фізична особа, підлягав до нотаріального посвідчення та державної реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення зборів уповноважених членів кооперативу №60 по вул.Київській,14, оформлене протоколом від 18 лютого 1998 року, та касовий ордер про сплату кооперативу коштів в сумі 3500 гривень, не можуть свідчити про факт укладення договору та домовленості про досягнення усіх істотних умов договору купівлі-продажу колясочної, зокрема, про ціну товару, котра не визначена в протоколі зборів уповноважених, а, відтак, відсутні правові підстави до визнання за ОСОБА_4 права власності на спірне майно.

Рішення зборів уповноважених членів кооперативу №60 по вул.Київській,14 , оформлене протоколом від 1998 року, свідчить виключно про намір укласти договір купівлі-продажу, і не може підміняти визначену законом форму договору купівлі-продажу нерухомого майна за участі фізичної особи, котрий в силу закону підлягав до нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду від 19 червня 1992 року приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду. Частина 2 ст.10 Закону передбачає, що допоміжні приміщення (кладовки, сараї тощо) передаються у власність квартиронаймачів і окремо приватизації не підлягають.

Крім того, Конституційний Суд України в своєму рішенні №4-рп/2004 від 2 березня 2004 року дав офіційне тлумачення положенням ч.1 ст.1 та пункту 2 статті 10 вищевказаного Закону, згідно якого допоміжні приміщення(підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Згідно з ч.2 вищезазначеного рішення Конституційного Суду України право власності на квартиру породжує й право спільної власності на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, технічне обладнання тощо, які призначені для обслуговування житлового комплексу і забезпечують його використання. В процесі приватизації державного житлового фонду одночасно відчужуються на користь громадян не тільки квартири, але й допоміжні приміщення. Тому момент виникнення права власності на квартиру є й моментом виникнення права спільної власності на допоміжні приміщення.

Відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та ін.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до п. 41 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого Наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.92. № 56 не підлягають приватизації допоміжні приміщення жилих будинків, які призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку.

Статтею 1 Закону України Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку встановлено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітки, вестибулі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним обєктом цивільно-правових відносин.

Частиною 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що розпорядження майном, що є в загальній спільній власності здійснюється зі згоди всіх власників.

Посилання ОСОБА_4 на протокол №1 зборів уповноважених членів кооперативу №60 по вул.Київській,14 від 18.02.1998 року у частині погодження в ньому усіх істотних умов договору купівлі-продажу, не може бути взято до уваги апеляційним судом, оскільки для того, щоб вважати договір купівлі-продажу укладеним, він має містити усі істотні умови договору. З матеріалів справи вбачається протокол ЖБК 15 від 18.02.1998 року, в якому відсутні істотні умови договору купівлі-продажу. Крім того, як випливає зі змісту рішення Конституційного суду №4-рп/2004 від 2 березня 2004 року, ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися додатковими приміщеннями, оскільки вони є спільною власністю мешканців багатоквартирного житлового будинку. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном обов'язковим є дозвіл усіх власників квартир в даному будинку як співвласників допоміжного приміщення. Оскільки, у наданому позивачем суду протоколі від 18.02.1998 року, присутніми на зборах уповноважених членів кооперативу були 36 осіб із 49-ти уповноважених членів кооперативу, колегія суддів приходить до висновку про порушення прав відсутніх на зборах співвласників щодо допоміжного приміщення - колясочної.

Враховуючи наведене, суд вірно установив, що відсутні правові підстави до визнання за ОСОБА_4 права власності на спірне майно, за недоведеністю укладання в установленому законом порядку угоди купівлі-продажу приміщення колясочної позивачкою, і, як наслідок, набуття нею права власності на нерухоме майно.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №811 від 23.06.2001 року Про реалізацію реформ житлового господарства погоджено ПМП Совр здійснювати утримання і обслуговування житлових будинків на підставі укладених договорів. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №466 від 22.03.2006 року - Товариство з обмеженою відповідальністю СОВР-1 визнано виконавцем послуг з утримання житлових будинків і прибудинкової території, тобто ТОВ СОВР-1 є балансоутримувачем будинку №60 по вул.Київській,14. Однак, при таких обставинах, позивач предявила свої вимоги саме до ТОВ СОВР-1.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав до скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 402-408 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7