АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року

в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, в сумі 3480 грн. 17 коп.

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору № КІХRR125142004 від 12 березня 2012 року відповідачка отримала кредит у сумі 3698грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Між тим, відповідачкою було порушено умови договору, своєчасно кредит не повернуто, проценти за його користування не сплачено, у зв'язку з чим станом на 18 серпня 2015 року утворилася заборгованість в сумі 3480 грн. 17 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1125 грн. 80 коп., заборгованості по процентам - 0,14 грн., пені - 1712 грн. 32 коп. та штрафів - 141 грн. 91 коп. (процентна складова) й 500 грн. (фіксована частина).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права, недостатньо повне дослідження письмових доказів та дійсних обставин справи, що мають значення для справи, необґрунтованість, незаконність рішення суду, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позу у повному обсязі.

Про день і час учасники судового розгляду справи повідомлені належно, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність учасників судового розгляду справи.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 12 березня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк та відповідачкою укладено кредитний договір у вигляді заяви позичальника № КІХRR125142004, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит, у сумі 3 698 грн., строком на 9 місяців зі сплатою 0,12% річних та кінцевим терміном повернення - 11 грудня 2012 року.

Пунктом 12 заяви передбачено, що при порушенні позичальником зобов'язань в погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений у Умовах та правилах за кожен день прострочки.

Згідно п.13 договору ОСОБА_1 вказала про згоду з тим, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Дана заява підписана позичальником та представником банку. (а.с.4).

Зазначена заява в установленому законом порядку не визнана недійсною.

В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості згідно з яким станом на 18 серпня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість, в сумі 3480 грн. 17 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1125 грн. 80 коп., заборгованості по процентам - 0,14 грн., пені - 1712 грн. 32 коп. та штрафів - 141 грн. 91 коп. (процентна складова) й 500 грн.(фіксована частина) (а.с.3).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Умови надання споживчого кредиту відповідачкою не підписані, а тому не можна вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами договору й існування договірних відносин та того, що ОСОБА_1 отримано кредит.

Проте, з таким висновком районного суду погодитися не можна, остільки суд не встановив характер правовідносин, які виникли між сторонами спору, та обставин справи, які є предметом доказування по цій справі.

Встановивши, що відповідачкою була підписана заява позичальника КІХRR125142004 від 12 березня 2012 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, районний суд відмовив у задоволенні позову про стягнення заборгованості з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові у справі № 6-і6цс15.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на обставини справи, з приводу яких Верховним Судом України було висловлено цю правову позицію.

Так, предметом дослідження зазначеної постанови було неоднакове застосування судом ст. 259 ч.1 ЦК України - щодо збільшення строку позовної давності.

У заявленому по даній справі спорі доведенню підлягає наявність між сторонами кредитних правовідносин та виконання зобов'язань кредитором щодо надання коштів та боржником - щодо повернення коштів в обумовлені сторонами строки.

У частинах 1, 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідачка, підписавши вищезазначену заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», була повідомленлена про зміст цих Умов та Правил, про що зазначено у самій заяві.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом не встановлено, що надані до позову Умови та Правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщених на офіційному сайті www.privatbank.uaПАТ КБ «Приватбанк» у редакції, яка була чинною на момент підписання заяви позичальника.

За таких обставин висновки суду, першої інстанції про відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості, оскільки підписання заяви позичальника не вважається підписанням договору щодо Умов та Правил надання банківських послуг не можуть бути визнані обґрунтованими, тому що згідно з приписами положень статей 634, 638 ЦК України, підписавши заяву, відповідачка прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній заяві.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Позивач свої зобов'язання виконав, зворотне, ані відповідачкою, ані мотивами суду першої інстанції не спростовано, боржниця ж у свою чергу порушила визначені договором зобов'язання, в результаті чого виникла заборгованість.

Розглядаючи справу, районний суд порушив норми матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення районного суду й ухвалення по справі нового рішення про часткове задоволення позову, з огляду на таке.

В своєму розрахунку позивачем визначено заборгованість відповідачки в розмірі 3480 грн. 17 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1125 грн. 80 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 0,14 грн., пені - 1712 грн. 32 коп. та штрафу, в сумі 641 грн. 91 коп. - 500 грн. (фіксована частина) та 141 грн. 91 коп. (процентна складова).

Проте, колегія суддів вбачає в даному розрахунку заборгованості подвійну цивільно-правову відповідальність.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 2.4.5 Умов та Правил, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення у розмірі 0,15%, в тому числі заборгованості у відповідності з п.2.4.3.6, 2.4.5.2, 2.4.5.3 Умов та Правил за кожний день прострочки, але не менше 1 грн. (а.с.11 на звороті).

У той самий час, згідно з пунктами 2.4.5.2, 2.4.5.3, 2.4.5.5, 2.4.5.6 зазначених умов сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція міститься й у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у позові в частині вимог про стягнення штрафу, в сумі 641 грн. 91коп.

Згідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи обставини справи, а також положення ч.3 ст.551 ЦК України, колегія суддів прийшла до висновку про наявність правових підстав до зменшення суми пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача, до розміру заборгованості по кредиту та відсотках : з 1712 грн. 32 коп. до 1125 грн. 94 коп.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору, в сумі 2557 грн. 80 коп. ( 1218+1339,8=2557,8) (а.с.20,42).

У задоволенні позову в іншій частині слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за договором № КІХRR125142004 від 12 березня 2012 року заборгованість за кредитом, в сумі 1125 грн. 80 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 0,14 грн., пеню, в сумі 1125 грн. 94 коп., судові витрати, в сумі 2557 грн. 80 коп., а всього 4809 грн. 68 коп.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/17795/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3436/2016

Говуючий у суді першої інстанції: Чех H.A.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.