Категорія 50Доповідач Чорний В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого : Чорного В.І.

Суддів : Медвецького С.К., Оніщука В.В.,

при секретарі : Маркевич Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її користь на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 05 листопада 2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Посилаючись на те, що дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, в утриманні та вихованні дитини участі не приймає, в той час як сама позивачка не в змозі належним чином матеріально забезпечувати дитину, тому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи 13.07.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі, яка складає 1000 грн. щомісячно, починаючи з 31 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 551, 20 грн. та на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 1300 грн. Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставни, шо мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його змінити, стягнувши з нього на користь ОСОБА_3 на утримання дитини аліменти в твердій грошовій сумі, що складає 350,10 грн. щомісячно, починаючи з 31 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 77, 20 грн. та на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 182 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та визначаючи розмір аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язаний приймати участь в утриманні дитини, однак останній ухиляється від добровільного виконання свого обов'язку, хоча має таку можливість.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірвано 05 листопада 2015 року. Дитина проживає разом із позивачем і перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Зазначені правовідносини регулюються ст.ст. 180, 181 ч. 3, 182, 184 ч. 1 Сімейного Кодексу України, відповідно до яких, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей; за рішенням суду кошти на утримання дітей присуджуються у частці від доходу її матері, батька; при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітньою дочкою, сином.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 10 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, що набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Посилання відповідача на те, що він є безробітний не може бути підставою для незабезпечення належного утримання дитини з урахуванням її віку, стану здоров'я та розвитку.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідач неналежно виконує свої обов'язки по утриманню дитини, чим порушує її права на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, хоча зобов'язаний утримувати сина, оскільки він не визнаний інвалідом, є працездатною людиною, не має на своєму утриманні інших осіб.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. щомісячно, оскільки такий розмір стягуваних аліментів не суперечить чинному законодавству, відповідає, насамперед, інтересам неповнолітньої дитини, а також сторін у справі.

Судом першої інстанції також встановлено, що у 2015 році у відповідача наявні два депозитні вклади, загальна сума яких протягом 2015 року, які були відкриті чи поповнювалися ОСОБА_2 в ПАТ КБ «Приватбанк», становить більш як 550500 грн.

Отже, доводи відповідача про те, що відсутність джерел доходу та наявність в нього захворювань не дає йому можливості сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1 000 грн. є такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Посилання відповідача на неможливість його працевлаштування через здійснення догляду за матір'ю - ОСОБА_6, яка є людиною похилого віку та інвалідом 2 групи, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме відповідач здійснює такий догляд.

Не є обгрунтованими і доводи апелянта щодо неналежного розподілу судом судових витрат між сторонами, оскільки це питання вирішено судом у відповідності до норм, що його регулюють.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) В.І.Чорний

Судді: (підпис) С.К.Медвецький

(підпис) В.В.Оніщук

З оригіналом вірно: