Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1127/16-ц
Провадження № 2/376/626/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2016 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді - Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань - Якштас А.В., Щур Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання доступу до об'єкта нерухомого майна, -

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до Сквирського районного суду Київської області із позовною заявою у якій посилаючись на вимоги ст.ст. 1;12;13;15;16;319 Цивільного кодексу України ( далі по тексту ЦК України) та норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), у якому просить надати доступ до об'єкта незавершеного будівництва, а саме житлового будинку, який розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 посилаючись на те, що 08.07.1989 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_4. Під час шлюбу у них народилось двоє дітей дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 17.09.2014 року шлюб між ними було розірвано.

За час шлюбу сторони набули у власність дві двокімнатні квартири в м. Сквира Київської області, три автобуси, а також незавершений будівництвом житловий будинок який розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, який сторони почали будувати у 2008 році на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети і на той час належала матері позивачу. Згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 06.12.2010 року відповідач набув права власності на земельну ділянку на якій розміщений спірний житловий будинок. Вказаний житловий будинок повністю придатний для проживання, але до цього часу не введений в експлуатацію по незалежних від неї причинах.

Згоди, щодо добровільного розподілу спільно нажитого майна між сторонами досягнуто не було.

З метою звернення до суду та збирання доказів позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою надати правовстановлюючі документи на спільне нажите майно та надати доступ до незавершеного об'єкта будівництва з метою його обмірів, але отримувала відмови.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на наведені вище обставини.

Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що позов є необґрунтованим, заявленим передчасно, не підтверджений документально та крім того об'єкт незавершеного будівництва, не може бути предметом розгляду, щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, оскільки не введений в експлуатацію, зведений на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети та набута у спадок тощо та виклав це в письмових запереченнях, які були долучені судом до матеріалів справи.

Судом встановлено, що сторони по справі з 08.07.1989 року по 17.09.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу позивач та відповідач на земельній ділянці, яка належала матері відповідача ОСОБА_7 з її усної згоди почали в 2008 році зводити житловий будинок. Згідно рішення Сквирського районного суду Київської області відповідач ОСОБА_4 набув права власності на земельну ділянку.

Згоди, щодо поділу спільного нажитого майна сторони не дійшли, ОСОБА_4 не надає доступу до об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України,відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, можна прийти до висновку, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом про надання доступу до об'єкта незавершеного будівництва за захистом позивач посилається на те, що відповідачем порушено її право в подальшому зверненню до суду, оскільки на об'єкт незавершеного будівництва, відсутні будь-які правовстановлюючі документи, відповідач не допускає до об'єкта незавершеного будівництва представників державних органів у сфері містобудування та приватних осіб для встановлення вартості об'єкта, навмисно не вводить об'єкт в експлуатацію в установленому законом порядку, що порушує її права як співвласника тощо.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 у справі N 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Враховуючи вище викладене та конкретні обставини справи суд, приходить до висновку, що оскільки спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 79, 84, 88, 131, 212-215, 218, 317, 319, 321, 331, 368, 372 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 3, 15, 16, 331 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання доступу до об'єкта нерухомого майна - задовольнити в повному обсязі.

Надати доступ до незавершеного самочинним будівництвом житловим будинку, що розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 таким особам: ОСОБА_3 - позивачу у справі на термін до вирішення питання про поділ майна бувшого подружжя;

ОСОБА_8, предчтавнику позивачу у справі на термін дії договору про надання правової допомоги позивачу у справах про поділ майна подружжя;

ОСОБА_9, техніку з інвентаризації нерухомого майна та його помічнику для проведення зовнішніх і внутрішніх обмірів, але не менше одного місяця з дня набрання законної сили рішеннм суду у даній справі;

представникам КП КОР "Південне бюро технічної інвентаризації", які мають виконувати замовлення позивача на інвентаризацію нерухомого майна - для проведення інвентаризації нерухомого майна, для проведення зовнішніх і внутрішніх обмірів, але не менше двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду у даній цивільній справі.

Зобовязати відповідача при отриманні повідомлення темеграмою, або смс - повідомлення від представника позивача про дату та час проведення обмірів незавершеного самочиним будівництвом житлового будинку, його інвентаризації, забезпечити вільний доступ вищевказаних осіб шляхом відкривання замкнених дверей або надання ключів від замків на всіх дверях будинку.

Стягнути з відповідача судові витрати на користь позивача у сумі 1102,40 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

: