У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та розірвання кредитного договору за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 2 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 9 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 4 лютого 2010 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір, за яким він отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку «Універсальна» з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказував, що 4 червня 2013 року за допомогою своєї картки з останніми цифрами - 8826 він вніс через термінал по вул. Рекордній у м. Одесі, який належить ПАТ КБ «ПриватБанк», залишок боргу за кредитом у розмірі 5 120 грн, проте з невідомих причин термінал перерахував вказані кошти на іншу картку невідомої особи з останніми цифрами - 4929, на підтвердження чого ним було отримано відповідний чек.

На своє звернення з приводу невірної роботи терміналу і безпідставного перерахування коштів на картку невідомого клієнта, він отримав відповідь, що вина банку відсутня, у зв'язку із чим був вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав як споживач.

З огляду на викладене позивач просив суд зобов'язати банк перерахувати 5 120 грн на його картковий рахунок та розірвати кредитний договір у зв'язку з істотним порушенням умов договору.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 2 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 лютого 2016 року рішення районного суду в частині мотивів відмови у задоволенні позову змінено, у решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що особу, яка вчинила спірну банківську операцію ідентифікувати неможливо, а власник картки, яким є позивач, несе відповідальність за всі операції, які супроводжуються авторизацією. Також суд вважав, що підстав, передбачених ст. 652 ЦК України, для розірвання кредитного договору позивач не довів.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду без змін, але змінюючи мотиви відмови у задоволенні позову, виходив із того, що помилок у роботі терміналу, який належить ПАТ КБ «ПриватБанк», під час переказу коштів не виявлено. При цьому позивач можливо допустив помилку при внесенні інформації до терміналу, у зв'язку із чим він не позбавлений права звернутися до суду з позовом до особи, на картковий рахунок якої помилково було внесено кошти, на підставі ст. 1212 ЦК України.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 4 лютого 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку «Універсальна» з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

4 червня 2013 року ОСОБА_3 за допомогою своєї картки з останніми цифрами - 8826 вніс через термінал по вул. Рекордній у м. Одесі, який належить ПАТ КБ «ПриватБанк», залишок боргу за кредитом у розмірі 5 120 грн, проте з невідомих причин термінал перерахував вказані кошти на іншу картку невідомої особи з останніми цифрами - 4929, на підтвердження чого ним було отримано відповідний чек.

На звернення ОСОБА_3 щодо невірної роботи терміналу і безпідставного перерахування коштів на картку невідомого клієнта, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь, що 4 червня 2013 року картка позивача з останніми цифрами - 8826 в термінал не вводилась, проте купюрами номіналом 100 грн та 20 грн було поповнено картку іншої особи з останніми цифрами - 4929, збоїв та помилок у роботі терміналу не встановлено, вина банку відсутня.

Отже, встановленими є такі факти: відповідно до умов кредитного договору позивач через термінал, який належить ПАТ КБ «ПриватБанк», за допомогою своєї кредитної картки з останніми цифрами - 8826 вніс 5 120 грн, про що отримав відповідний чек, але кошти були перераховані на рахунок власника картки з останніми цифрами - 4929.

Відповідно до ст. ст. 57-59 ЦПК України належними та допустимими доказами є ті, які містять інформацію щодо предмета доказування та ті, які одержанні без порушення порядку, встановленого процесуальним законом.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України такі докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням суду, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим ч. 4 ст. 10 ЦПК України на суд покладено обов'язок сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пп. 32.3., 32.3.1. ст. 32, п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов'язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. Платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених п. 22.6 ст. 22 цього Закону.

У порушення наведених вище норм матеріального та процесуального права, а також вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди, встановивши факт помилкового перерахування коштів, послались на те, що це можливо вчинено з вини позивача.

Разом з тим відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення судів не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, зазначивши, що позивач не позбавлений права звернутися з вимогами до власника картки, на яку помилково було перераховано кошти, суд не врахував, що він не отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» інформації щодо цієї особи, чим з урахуванням банківської таємниці суд фактично зробив неможливим подальший судовий захист для позивача.

Вимоги про розірвання кредитного договору залежать від з'ясування фактичних обставин правомірності чи неправомірності дій ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можутьвважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 2 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 9 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

В.А.Черненко