Номер провадження: 22-ц/785/3954/16
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.

За участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача шляхом визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2015р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, посилаючись на те, що 19.08.2014р. між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу №000933, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу позивачу в користування автомобіль марки «Кіа Spоrtage», а позивач зобов'язалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору. Того ж дня він оплатила 10% вартості автомобіля, що становить 29 999,90 грн., однак в установлений строк автомобіль він не отримав.

Однак цей договір не може створювати юридичних наслідків, оскільки є недійсним за свою суттю: зазначений договір укладено без дотримання установленої законом форми; він не містить всіх істотних умов договору фінансового лізингу та містить ряд несправедливих умов, що грубо порушують його права, як споживача; що умови договору не відповідають вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на ці обставини позивач просив: визнати недійсним договір фінансового лізингу №000933 від 19.08.2014р., укладений між ТОВ «Лізингова компанія та ОСОБА_2 з моменту укладання та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши з відповідача на користь позивача кошти в сумі 29 999,99 грн й судові витрати по справі.

Справу розглянуто у відсутності сторін.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.02.2016р. у позові відмовлено.

У апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що суд не надав належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підстав вважати, що права позивача, як споживача, унаслідок укладання спірного договору, або порушення законодавства, немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі наданих доказів повно та всебічно з'ясував обставини справи й дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Так, за положеннями ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі-Закон) за договором фінансового лізингу (далі-договір) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. З урахуванням викладеного слід дійти висновку, що закон встановлює обов'язкову форму укладання договору лізингу - у письмовій формі, а не у нотаріальній, як про це помилково зазначає позивач.

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Тобто, ця норма надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним.

Частиною 2 указаної статті передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З матеріалів справи вбачається, що 19.08.2014 між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» у письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу № 000933, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язувалося придбати та передати ОСОБА_2 на умовах фінансового лізингу у користування автомобіль марки «Кіа Spоrtage», а ОСОБА_2 зобов'язалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору.

Відповідно до п. 1.3 договору замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації та сплати позивачем авансового платежу, тобто суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі, вказаному в додатку № 1 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

Згідно з п. 5.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Відповідно до п. 8.1 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.

За умовами п.п. 8.2.1 п. 8.2. договору перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - комісія за організацію), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначені у додатку № 1 до даного договору; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору.

Положеннями п.12.11 договору передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Згідно з додатком № 1 до договору №000933 від 19.08.2014р. сторонами погоджено графік сплати першого лізингового платежу.

Відповідно до додатку № 2 до вказаного договору сторонами підписаний графік сплати другого лізингового платежу.

У додатку № 3 до даного договору міститься специфікація предмету лізингу, а саме, автомобіль марки «Кіа Spоrtage», за ціною 299 999,00 грн.

Із квитанції №48 від 19.08.2014 вбачається, що ОСОБА_2 сплатив 29 999,00 грн. на рахунок відповідача.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною і (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що укладення договору на умовах, що обмежують права споживача є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Таким чином, відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Тобто, спірні правовідносини врегульовані як загальними, так і спеціальними нормами (Закон України «Про фінансовий лізинг»), які підлягають застосуванню у системному зв'язку. При цьому, спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу (ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Умови договору №000933 від 19.08.2014 за своїм змістом відповідають вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та положенням ЦК України про лізинг.

Згідно з п. 4 ч. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Правило визначене п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється саме на заборону визначення у договорі укладеним зі споживачем положень щодо надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір. Згідно з положеннями п. 2.1 договору фінансового лізингу №000933 від 19.08.2014р. комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення договору лізингоодержувача лізингодавцю при укладені договору, а тому обмеження визначені вказаною нормою не стосуються комісії.

Підписуючи договір ОСОБА_2 мав реальну можливість ознайомитися з його умовами, зокрема, з п. 8.2.1 договору про сплату комісії за організацію та п. 12.11 про те, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачу не повертається комісія за організацію договору.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 000933 від 19.08.2014р. ОСОБА_2 не довів того, що умови цього договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають йому шкоди.

За положеннями ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Отже, передбачена у договорі № 000933 фінансового лізингу умова щодо сплати половини вартості предмету лізингу протягом 12 місяців з дати підписання не суперечить вимогам чинного законодавства та була погоджена сторонами договору, про що свідчить укладення договору № 000933 фінансового лізингу та його часткове виконання, а саме, сплата комісії за організацію та оформлення договору в розмірі 29 999,90 грн., що підтверджується квитанцією від 19.08.2014р.

ТОВ «ЛК «Еталон» не є кредитною установою та не надає фінансові послуги щодо кредитування.

Надання послуг фінансового лізингу не є діяльністю, що потребує обов'язкового ліцензування.

Отже, при укладені договору № 000933 фінансового лізингу, ТОВ «ЛК «Еталон» мало повний обсяг цивільної право- та дієздатності на укладення такого договору, відтак, визнання договору № 000933 фінансового лізингу недійсним з підстави відсутності у ТОВ «ЛК «Еталон» ліцензії є необґрунтованим та суперечить нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

З договором фінансового лізингу №000933 від 19.08.2014р. ОСОБА_2 був ознайомлений та згодний, про що свідчить його підпис на кожній сторінці договору.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови спірного договору фінансового лізингу містять 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача.

Матеріалами справи встановлено, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення ними вільно, без будь-якого впливу на їх волевиявлення, щодо усіх істотних умов, що в ньому викладені.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За правилами ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте позивач на порушення свого обов'язку, передбаченого зазначеними нормами закону, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав своїх вимог.

З огляду на те, що відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, твердження позивача про несправедливість умов договору лізингу, у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та що порушують принцип добросовісності є не обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги вищевикладених обставин не спростовують, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для його скасування, як про це йдеться мова у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції обставини справи досліджено повно, а зібраним доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Ф.Парапан

М.М.Драгомерецький

В.О.Панасенков