Категорія 5Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Луценка В.В., Медяного В.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3; відповідача ОСОБА_4 і його представника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя і визнання права власності на 1/2 частку,

В с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя і визнання права власності на 1/2 частку будинку № 5 з господарськими будівлями і спорудами по вул. Полубуткіна у м. Вінниці.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2014 року позов задоволено.

Визнано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: м. Вінниця вул. Полубуткіна, 5 обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку № 5 з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Полубуткіна у м. Вінниці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду і стягнути з позивача на його користь всі понесені ним судові витрати.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи і воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні відповідач і його представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити і, скасувавши рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Позивач і її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просять її відхилити і залишити рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що в період з 2005 року до 5 серпня 2008 року сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу.

5 серпня 2008 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 1629.

Спільних дітей сторони не мають.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 4 жовтня 2011 року, що набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Розірваний шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище Пудзирей) Н.Л., зареєстрований 5 серпня 2008 року, актовий запис № 1629 (а. с. 4).

На підставі рішення постійно діючого Вінницького Третейського суду при «ТБ Всеукраїнська» від 15 грудня 2006 року (справа № 0091/06) ОСОБА_4 набув право приватної власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами №5 по вул. Полубуткіна у м. Вінниці, що зареєстровано в реєстрову книгу за № 7991 книга № 168.

Реєстраційне посвідчення ОСОБА_4 видане Вінницьким обласним обєднаним бюро технічної інвентаризації 30 січня 2007 року (а. с. 5).

До придбання цього будинку сторони проживали без реєстрації шлюбу однією сімєю у квартирі АДРЕСА_1, що належала відповідачу, яку продали на початку 2007 року і придбали приватний будинок.

На момент придбання будинок знаходився в непридатному для проживання стані й потребував капітального ремонту, який здійснили сторони за спільні кошти і при допомозі батьків і брата позивача.

Витрачені на відновлення жилого будинку спільні кошти збільшили його вартість.

Статтею 325 ЦК України визначено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно вимог частини 1 статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Стаття 368 ЦК України визначає, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частина 4).

За правилами частини першої статей 69 і 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно вимог частини1, 2, 3 статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно розяснень наданих у пунктах 22-23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до вимог частини 4 статті 60, статей 57, 212 ЦПК України рішення суду не може грунтуватися на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Пленум Верховного Суду України у пункті 25 постанови "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" № 2 від 12.06.2009 року розяснив, що відповідно до частини першої статті 61 ЦПК обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Проте в ході розгляду справи сторона може відмовитися від визнання нею чи її представником обставин, довівши при цьому належними та допустимими доказами, що вона визнала обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини визнаної у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною (частина перша статті 178 ЦПК). При доведеності причин відмови від визнання обставин суд постановляє ухвалу, яка оскарженню не підлягає, після чого такі обставини доводяться в загальному порядку. Зокрема, це означає, що іншій стороні у справі може бути надано право подати докази на підтвердження чи заперечення тих обставин, які вона своєчасно (стаття 131 ЦПК) не подала у зв'язку з попереднім визнанням обставин.

Як свідчать матеріали справи відповідач ОСОБА_4 визнав позов. Це вбачається зі змісту, поданої ним 25 липня 2014 року до суду та оформленої 18 липня 2014 року заяви про визнання позову, у якій він зазначив: «Даний позов я визнаю повністю. Позовні вимоги підтримую в повному обсязі та прошу їх задоволити» (а. с. 14).

Також про своє визнання позову відповідач заявив у судовому засіданні, яке відбулося 30 липня 2014 року, про що свідчить журнал судового засідання і сам технічний запис судового засідання, згідно записів яких головуючий суддя розяснив сторонам процесуальні права і обовязки.

У цьому судовому засіданні відповідач заявив про визнання ним позову. При цьому пояснив, що копію позовної заяви по справі він отримав вчасно, ознайомившись із її вимогами, подав підписану ним заяву про визнання позову. Іще пояснив, що із позивачем вони проживали разом; продали його квартиру і за ці кошти купили будинок, який відремонтували разом; все робили разом; бюджет у них був спільний (а. с. 18-19).

Статтею 174 ЦПК України передбачено право відповідача на визнання позову і порядок його прийняття судом. Відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованій суду письмовій заяві, ця заява приєднуються до справи.

Згідно положень частин 2 і 4 ст. 174 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" № 2 від 12.06.2009 року розяснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Як вбачається із матеріалів справи: із заяви відповідача, поданої і зареєстрованої у суді 25.07.2014 року про визнання позову та із повідомлення відповідача у судовому засіданні про визнання заявленого позову і з його пояснень про визнання обставин, що зафіксовано технічним записом судового засідання і журналом судового засідання від 30.07.2014 року, відповідач ОСОБА_4 визнав позов без будь-яких умов та визнав обставини, якими позивач обгрунтувала свої позовні вимоги.

Після оголошеної перерви у судовому засіданні 30 липня 2014 року, судове засідання продовжено 19 серпня 2014 року, у яке відповідач не зявився, будь-яких заяв чи клопотань не подав, у тому числі не подав клопотань про відкладення розгляду справи з будь-яких причин чи про відмову від визнання позову чи про відмову від визнання обставин.

Доводи апеляційної скарги в тому, що відповідач визнав позов у звязку з протиправним тиском на нього з боку позивача, яка вимагала у нього визнання позову як умови подання нею до суду заяви про відмову від претензій до нього по кримінальному провадженню, що було закрито ухвалою Вінницького міського суду у справі № 127/11678/14-к від 18.07.2014 року, тобто, в той самий день, коли відповідач підписав заяву про визнання позову від 18.07.2014 року, спростовуються тим, що кримінальне провадження було закрито ухвалою суду, постановленою 18 липня 2014 року, а заява відповідача про визнання позову подана до суду 25 липня 2014 року і судове засідання по даній справі відбулося 30 липня 2014 року, де було оголошено перерву у судовому засіданні до 19 серпня 2014 року.

Наведене свідчить про те, що у відповідача була реальна можливість звернутися до суду і у судовому засіданні 30 липня 2014 року і у судовому засіданні 19 серпня 2014 року чи між ними, із відповідною заявою (усною чи письмовою) про відмову від визнання позову чи про відмову від визнання обставин.

Доводи апеляційної скарги в тому, що відповідач не розумів, що визнання ним позову матиме наслідок постановлення рішення в порядку ч. 4 ст. 174 ЦПК України без зясування і дослідження інших обставин, являються безпідставними, оскільки відповідач являється повнолітньою, дієздатною людиною, яка має середню-спеціальну освіту та певний життєвий досвід і крім цього, у разі необхідності міг визначитися із потребою у правовій допомозі та скористатися нею.

Доводи апеляційної скарги про те, що 19.08.2014 року суд прийняв оскаржуване рішення без участі відповідача не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідач, був належним чином повідомленим про час і місце судового засідання 11.00 год. 19 серпня 2014 року, про що свідчить його підпис у розписці на аркуші справи 20. Про причини неявки у судове засідання відповідач не повідомив, тому суд не визнав їх поважними.

Таким чином у суду не було підстав для застосування положень частини 1 статті 169 ЦПК України.

Отже, виходячи із встановлених обставин справи та з урахуванням положень цивільного, сімейного і цивільного процесуального законодавства, суд першої інстанції ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, спростовані вищенаведеним, тому не можуть впливати на висновки суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_6

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська