АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/2644/16 Головуючий І інстанції -
Категорія: захист прав споживачів Доповідач Міненкова Н.О.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого: Міненкової Н.О.

суддів: Зазулинської Т.П.

ОСОБА_2

за участю секретарів: Михайлюка А.В., Прологаєвої А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів та визнання окремих положень договору недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року у суд звернувся ОСОБА_3 з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» та просив визнати недійсним, з моменту укладення, абзац 4 п. 1.3.1 Договору про надання споживчого кредиту № 00 від 27.03.2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, визнати недійним пункт 8.1 Договору про надання споживчого кредиту № 00 від 27.03.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27 березня 2008 року між ним та АКІБ «Укрисиббанк» далі (Банк) був укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого Банк зобовязався надати кредит у сумі 56 000 доларів США, а позичальник повернути його та сплатити відсотки за користування, за змістом даного договору ОСОБА_3 прийняв на себе зобовязання стосовно сплати суми кредиту та процентів шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 590, 00 доларів США щомісяця.

За весь час укладеного договору, вперше було допущено прострочення зі сплати чергового ануїтентного платежу у січні 2015 року, в звязку з тим що позивач не є спеціалістом у сфері банківських послуг та розрахунку будь-яких штрафних санкцій , звернувся за допомогою до спеціаліста, та дізнався про реальний розмір штрафних санкцій (пені) передбачений у п.8.1 даного договору.

За умовами договору за прострочення сплати чергового платежу передбачено пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується офіційно обмінним курсом НБУ гривні до валюти - заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. При цьому пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості.

У звязку з чим позивач вважає, що даний пункт договору порушує його права як споживача та суперечить вимогам ЦК України, та просить визнати його недійсним з огляду на те, що п.5 ч. 3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначено, що несправедливими є зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязання за договором. Як вбачається з п.1.3.1 вище вказаного договору за користування кредитними коштами процентна ставка встановлюється у розмірі 11,4 % річних, річна вартість наданої банком послуги з урахуванням постійного зменшення тіла кредиту під час сплати чергових ануїтентних платежів, не може перевищувати у грошовому вираженні 6 384 доларів США, що складає 11,4 % річних від суми кредиту, вказана сума є максимальною сумою за рік відповідно до положень ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а пунктом договору 8.1 передбачено нарахування пені у розмірі 6 549 доларів США за один календарний місяць прострочення ануїтентного платежу, що перевищує встановлену договором річну вартість кредиту (розрахунок приведено.), у звязку з чим вказаний пункт договору несправедливим, та таким що суперечать розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав.

Також позивач зазначає що п. 1.3.1 даного договору також передбачені умови несправедливі, що суперечать принципам розумності та достовірності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позивача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував, у наданих запереченнях посилався на те що позивач власноруч підписав даний договір , у звязку з чим можно зробити висновок, що позивач погодився з усіма вимогами договору, а також зазначив про те що відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України передбачений виключний перелік підстав для визнання правочину недійсним, а у відношенні до кредитного договору, що є предметом спору відсутня будь-яка з вище вказаних однак, у звязку з чим просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 звернувся у суд з апеляційною скаргою в якій зазначає про порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, наводіть ті ж підстави що і в позовній заяві, а також зазначає що при зверненні до суду він керувався вимогами ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» а не положеннями ст.230 ЦК України, як зазначено у рішенні.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Звертаючись у суд з зазначеним позовом позивач просив визнати недійсним пункт 8.1 договору передбачено нарахування пені у розмірі 6 549 доларів США за один календарний місяць прострочення ануїтентного платежу, що перевищує встановлену договором річну вартість кредиту (розрахунок приведено), у звязку з чим вказаний пункт договору є несправедливим, та таким що суперечать розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав.

Між тим, укладаючи договір та підписуючи його 27 березня 2008 року позивач повністю погоджувався з його умовами, у тому числі і з зазначеними пунктами.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивач, звертаючись у суд через сім місяців після укладення договору просив визнати недійсними умови договору, які передбачають відповідальність за його неналежне виконання.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні цих позовних вимог , постановив рішення яке відпадає вимогам статей 213,214 ЦПК України, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,313,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О.Міненкова

Судді: Т.П. Зазулинська

ОСОБА_2