Провадження №2/592/591/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі: головуючого судді Корольової Г.Ю., за участю секретаря Коваленко А.В., представника позивача - ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа: Управління Державної Міграційної служби України у Сумській області, ОСОБА_5., ОСББ "Веретенівський" про визнання права на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду з вищеозначеним позовом, який 09.03.2016 року уточнив та мотивувує їх тим, що він є сином померлого 12.05.2015 року ОСОБА_6, який був зареєстрований та проживав за адресою м. Суми Територія сільгосптехнікумуАДРЕСА_1. отримавши вказану квартиру за рішенням виконкому Сумської міської ради народних депутатів № 46 від 16.02.1989 року, в ордері на дану квартиру був включений позивач, як його син. З 27.04.2005 року позивач був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1. кв. 8, але стосунки з батьком постійно підтримував, а коли померла його співмешканка продовжував піклуватися про свого батька та постійного його провідувати, а з березня 2014 року зі згоди батька вселився як член сім'ї і почав постійно проживати з ним, доглядав за ним, вів домашнє господарство, хотів знятися з реєстрації у м. Лебедин та переєструватися за місцем проживання батька, але не встиг так як його батько помер, тому просить суд визнати за ним право на користування квартирою за адресою м. Суми Територія сільгосптехнікумуАДРЕСА_1.

У судовому засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги та пояснили, що позивач постійно проживав разом з батьком з березня 2014 року по дату його смерті.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Представник третіх осіб ОСОБА_4 заперечував проти позовних вимог, вказуючи, що позивач постійно проживав у м.Лебедин де і був зареєстрований, право користування квартирою втратив при розірванні шлюбу батьків та переїзду до м. Лебедин з матір'ю приблизно у 2000 році, а після шлюбу та народження дитини піклувався за свою сім'ю і постійно проживав з дружиною та дитиною, про свого батька він не піклувався, ОСОБА_6 вів бродячий спосіб життя, зловживав спиртними напоями.

Від інших третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши сторони, покази свідків, дослідивши надані сторонами докази по справі, суд дійшов таких висновків.

Спірне житлове приміщення розташоване за адресою м.Суми Територія сільгосптехнікумуАДРЕСА_1, яка відноситься до державного житлового фонду.

Зазначене житлове приміщення отримане за рішенням виконкому Сумської міської ради народних депутатів № 46 від 16.02.1989 року, і було надане ОСОБА_6, в тому числі і сину - позивачу ( а.с.9-13).

Позивач є сином померлого ОСОБА_6, відповідно до свідоцтва про народження. (а.с. 7).

12.05.2015 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с. 8).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 17.06.2016 року позивач на час смерті його батька та на даний час зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 16), а також відповідно до висновку за матеріалами перевірки оперуповноваженого Лебединського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_7, позивач фактично проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 та працює в м.Лебедин. (а.с. 149-162). Висновок перевірки оперуповноваженого суд визнає належним та допустимим у розумінні статтей 58,59 ЦПК України, оскільки вони мають інформацію щодо предмета доказування та одержанні без порушення порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ствердження позивача про необхідність постійного догляду у судовому засіданні підтвердження не знайшли.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14. ОСОБА_15 підтвердили обставини на які посилається позивач, вказали, що ОСОБА_2 постійно проживав з померлим батьком ОСОБА_6, але з вказаних свідків, лише двоє з них не є родичами та близкими людьми позивача, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9, але і до їх показів суд відноситься критично, оскільки їх ствердження про те, що їх колишній сусід ОСОБА_6 готував у них їжу та від ОСОБА_8 було проведено світло не узгоджується з його способом життя та антисанітарними умовами у квартирі, відсутністю у нього пенсії та заробітку, що не уможливлювало сплачувати за світло та за інші комунальні послуги, а тому в такий квартирі не могла проживати і дружина позивача з народженою дитиною, про що стверджували вищевказані свідки.

Крім того, у показах свідків є розбіжності, а саме ОСОБА_9 вказала, що ОСОБА_2 переїхав до батька відразу ж після смерті співмешканки, а ОСОБА_16 вказала, що позивач став проживати у батька з початку 2014 року. ОСОБА_16 стверджувала, що дружина позивача та його донька приїжджали до нього в м. Суми, а ОСОБА_9 пояснила, що дружину та дитину ніколи не бачила, оскільки вони не приїжджали тому що у квартирі не було світла та газу і дружину побачила вперше в суді. Свідок ОСОБА_12 вказує, що один раз бачив у квартирі дружину з дитиною позивача, а як їх звати відповісти не зміг, що знову ж є сумніву у правдивості його показів. Одні свідки стверджували, що позивач спав у залі (ОСОБА_9, ОСОБА_17 сестра позивача, ОСОБА_11К.), а свідок ОСОБА_17 сестра позивача показала, що померлий проживав в залі, а брат з дружиною у спальні та показала, що позивач проживав з батьком, але не так часто і остаточно переїхав до квартири після смерті батька. Сам позивач в судовому засіданні пояснив, що батько не прописав його у квартирі з причини бажання обміняти квартиру на інше житло з приводу того, що у нього була велика заборгованість близько 40-50 000 грн. за комунальні послуги, світло, опалення та газ. Сам позивач не сплачував заборгованості та текучі платежі за користування квартирою.

Заявлені представником третьої особи ОСОБА_4 свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 у судовому засіданні спростували ті обставини, на які посилався позивач на підтвердження своїх вимог та підтвердили, що у спірній квартирі були антисанітарні умови, при яких неможливо було проживати не тільки самому позивачу, а тим паче дружині з малолітньою дитиною. У зв'язку з тим, що у квартирі не було світла та газу, їжу готував на костру у погрібняку, який залишався ще від батька померлого. Не заперечували, що разом неодноразово розпивали спиртні напої (ОСОБА_18, ОСОБА_20Ю.) і ніколи не бачили у нього сина, або його дружину з дитиною. В день коли стало погано ОСОБА_2, останній зателефонував ОСОБА_18 та ОСОБА_20, які приїхали до нього та викликали швидку допомогу та відправили його до лікарні, сина померлого у квартирі не було, а про смерть батько він взнав від правоохоронних органів.

Ніхто із свідків не підтвердив, які саме речі позивача були у спірній квартирі або яка мебля була доставлена позивачем до квартири, а надані суду фотознімки не можуть бути покладені в основу рішення як доказ, оскільки не вказана дата їх виготовлення.

Пленум Верховного суду України в п.9 Постанови №2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив: «Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду».

Тож, при розгляді даної справи в суді, позивачем має бути доведений факт дотримання встановленого порядку його вселення у спірне житлове приміщення, зокрема: наявність згоди наймача на вселення, постійність проживання у спірному житловому приміщенні, ведення із наймачем спільного господарства, тривалість часу проживання та певний порядок користування житловим приміщення.

Проте, з наданих позивачем доказів вбачається, що з 27.04.2005 року був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_4. кв. 8.

На прохання суду позивачем так і не було надано копію трудової книжки для встановлення постійного місця роботи.

В судовому засіданні не встановлено безспірно, ні з показань свідків, ні з інших доказів того, що позивач саме за згодою батька вселився у спірну квартиру та була його постійним місцем проживання, що вели вони з наймачем спільне господарство та тривалість постійного проживання, а навпаки вказані обставини спростовуються показами свідків, письмовими доказами та показами самого позивача, який не заперечував, що батько не бажав його прописати у спірній квартирі, а мав намір її обміняти, була велика заборгованість за комунальні та інші послуги, які позивачем не сплачувалися і спростовує його настрій про піклування як за батька, який проживав без газу та світла, так і утримання квартири, як постійного його місця проживання.

Пленум Верховного суду України в п.11 Постанови №2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Досліджені судом докази, зокрема, довідка про реєстрацію місця проживання від 17.06.2016 року позивач на час смерті його батька та на даний час зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2., матеріали перевірки оперуповноваженого Лебединського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_7, свідчать про утворення позивачем сім'ї в м. Лебедин, а в сукупності - про обрання позивачем з 2000 року іншого постійного місця проживання у м. Лебедин та втрати права користування спірним житловим приміщенням.

Таким чином, стороною позивача суду не доведено, що позивач за життя свого батька вселився до наймача спірного житлового приміщення, що позивачем був дотриманий встановлений порядок при вселенні, зокрема: що була письмова згода на це наймача або останній висловлював згоду на таке вселення в інший спосіб, що це приміщення на час смерті наймача було постійним місцем проживання позивача, що позивач вів із наймачем спірного житла спільне господарство, та інше.

За наведених підстав суд вважає позов необґрунтованим і таким, у задоволенні якого слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Суми шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Г.Ю. Корольова