Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Кредит», публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним договору факторингу, визнання частково недійсним договору споживчого кредиту, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (далі - ТОВ «Росвен Інвест Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 травня 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Кредит» (кредитор) (далі - ТОВ «ОТП Кредит»), публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (банк) (далі - ПАТ «ОТП Банк») та відповідачем укладено договір кредиту, який є трьохстороннім договором про надання споживчого кредиту з кінцевим строком погашення до 10 листопада 2013 року.

06 березня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 08/03/2013, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступив на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» своє право вимоги стягнення заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту від 10 травня 2012 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем обов'язків за договором кредиту, ТОВ «Росвен Інвест Україна» просив стягнути з відповідача 28480,98 грн. заборгованості.

Не погоджуючись із вказаними вимогами, ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом, який згодом уточнив та просив визнати недійсним договір факторингу від 06 березня 2013 року про передачу права вимоги в частині передачі права грошової вимоги за кредитним договором від 10 травня 2012 року, в частині включення заборгованості у розмірі 29980,98 грн. до Портфелю заборгованості та в частині включення відповідача до Реєстру боржників за договором факторингу від 06 березня 2013 року про уступку права вимоги; стягнути з ТОВ «Росвен Інвест Україна» на користь ОСОБА_3 безпідставно сплачені 1500 грн.; визнати недійсним пункт 1.4.5 договору про надання споживчого кредиту від 10 травня 2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «ОТП Кредит», ПАТ «ОТП Банк».

В обґрунтування заявлених зустрічних вимог зазначив, що докази правонаступництва ПАТ «ОТП Банк» від ТОВ «ОТП Кредит» відсутні. Крім того, набуття відповідачем ТОВ «Росвен Інвест Україна» відступленого від ПАТ «ОТП Банк» права грошової вимоги на підставі договору факторингу є незаконним, оскільки ТОВ «Росвен Інвест Україна», як фінансова установа, могла укласти договір факторингу, тобто набути право грошової вимоги за умови, якщо боржник - суб'єкт господарювання. Проте, ОСОБА_3 не є суб'єктом господарювання. Крім того, вважає, що п.1.4.5 договору про надання споживчого кредиту є недійсним, оскільки вказаний пункт договору містить вимоги про сплату комісії, яка не є послугою у визначені Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Представник відповідача вважає, що встановлення умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки передбачає сплату платежів, які не передбачені вимогами ст.1056 ЦК України.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року, позов ТОВ «Росвен Інвест Україна» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» 28480,98 грн. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 10 травня 2012 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 проситьскасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконав зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна».

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив з того, що вимоги зустрічного позову є безпідставними, оскільки між сторонами до укладення кредитного договору були узгоджені всі суттєві умови кредитування та сукупна вартість кредиту, а включення до кредитного договору пункту про оплату комісії за обслуговування кредиту не є підставою для визнання кредитного договору частково недійсним. Крім того, відсутні правові підстави визнання частково недійсним договору факторингу, оскільки ОСОБА_3 не є стороною договору факторингу, його права та інтереси укладенням цього договору не порушені.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд погодився з його доводами та мотивами.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам судове рішення апеляційного суду в повному обсязі не відповідає.

Судами встановлено, що 10 травня 2012 року між ТОВ «ОТП Кредит» (кредитор), ПАТ «ОТП Банк» (банк) та ОСОБА_3 (позичальник та/чи держатель) було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту в сумі 31795 грн. зі сплатою 18 % річних, строк погашення - до 10 листопада 2013 року.

Згідно з п. 2 кредитного договору про надання споживчого кредиту від 10 травня 2012 року банк та позичальник підтверджують факт укладення між ними договору про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток на підставі користування кредитною карткою MasterCard Standart.

Банк відкриває держателю картковий рахунок в гривнях та випускає кредитну картку MasterCard Standart, а також виконує розрахункове обслуговування платіжних операцій здійснених з використанням кредитної картки, її реквізитів чи без використання картки.

06 березня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 08/03/2013, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступив на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» своє право вимоги стягнення заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту від 10 травня 2012 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3.

30 серпня 2013 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» на ім'я ОСОБА_3 направлено досудову вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором про надання споживчого кредиту від 10 травня 2012 року в сумі 28480,98 грн., яка отримана відповідачем 16 вересня 2013 року.

Станом на 06 березня 2013 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 10 травня 2012 року згідно розрахунку позивача становить 29 980,98 грн., в тому числі: 23716,82 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 6264,16 грн. - прострочена комісія.

Судами також встановлено, що ОСОБА_3 після 06 березня 2013 року сплачено в рахунок погашення боргу 1500 грн., а тому розмір заборгованості становить 28480,98 грн.

Пунктом 3.6 кредитного договору про надання споживчого кредиту встановлено, що кредитор та/чи банк має право відступити повністю чи частково свої права вимоги за кредитним договором та/чи угодою третій особі.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, апеляційний суд всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не врахував вказаних норм права та не встановив правовідносини, що виникли між ТОВ «ОТП Кредит», ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 на підставі вказаного договору.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Апеляційний суд не надав належної правової оцінки умовам вказаного кредитного договору та не звернув уваги на те, що він містить в собі умови договору кредиту (кредитор - ТОВ «ОТП Кредит») та договору видачі і обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток (банк - ПАТ «ОТП Банк»); не встановив в зв'язку із цим, які правовідносини виникли між кожною із сторін цього договору, а також коло прав і обов'язків, що з них виникають.

Так, звертаючись із позовом ТОВ «Росвен Інвест Україна» заявив вимогу про стягнення заборгованості за договором кредиту від 10 травня 2012 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, при цьому право на вимогу у позивача виникло на підставі договору факторингу, укладеному між ним та ПАТ «ОТП Банк».

Разом з тим, відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту від 10 травня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 виникли правовідносини щодо видачі та обслуговування кредитної картки та відкриття карткового рахунку із розміром кредитного ліміту 1000 грн. (п. 2 договору).

Матеріали справи не містять доказів існування заборгованості позичальника за вказаним договором саме в частині видачі та обслуговування кредитної картки, тобто заборгованості перед ПАТ «ОТП Банк».

Разом з тим, розрахунок заборгованості, наведений в позовній заяві, відноситься до кредитних грошових коштів, отриманих ОСОБА_3 на підставі договору про надання споживчого кредиту від 10 травня 2012 року, де кредитором є ТОВ «ОТП Кредит». Крім того, в матеріалах справи відсутні докази укладення договору факторингу між ТОВ «Росвен Інвест Україна» та ТОВ «ОТП Кредит».

Враховуючи зазначене, апеляційний суд не встановив на підставі належних та допустимих доказів наявності правових підстав для звернення позивача із вимогою про стягнення заборгованості, що виникла у ОСОБА_3 у зв'язку із порушенням кредитного зобов'язання перед ТОВ «ОТП Кредит»; не з'ясував, чи мало право ПАТ «ОТП Банк» відступати право грошової вимоги до ОСОБА_3 у зобов'язанні, стороною якого воно не є.

Разом з тим, висновки судів в частині вирішення зустрічних позовних вимог є вірними з огляду на наступне.

Так, підставою визнання недійсним договору факторингу в частині ОСОБА_3 визначено - невідповідність його умов статтям 203, 215, 1079 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до положень ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Враховуючи зазначені норми права, вірним є висновок судів обох інстанцій про те, що правові підстави для звернення із вимогою про визнання частково недійсним договору факторингу від 06 березня 2013 року, стороною якого ОСОБА_3 не є, у останнього відсутні, оскільки доказів порушення його прав спірним договором матеріали справи не містять.

Також звертаючись із вимогою про визнання недійсним п. 1.4.5 договору про надання споживчого кредиту від 10 травня 2012 року, ОСОБА_3 вказував на невідповідність його умов вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаний пункт договору містить вимогу про сплату комісії, яка не є послугою в розумінні зазначеного закону.

Разом з тим, згідно із частиною другою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-5116цс15, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до п. 1.4.5 вказаного договору банком встановлена комісія за обслуговування кредиту, яку сплачує позичальник щомісяця, після закінчення строку дії, визначеного цим договором, пільгового періоду, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, розмір якої встановлена в Графіку платежів. Вказані умови кредитного договору були узгоджені між сторонами.

Крім того, у додатку № 1 (Графік платежів) до кредитного договору від 10 травня 2012 року, також узгодженому і підписаному всіма сторонами договору, зазначена комісія в розмірі 850 грн. входить в щомісячну суму платежу на погашення кредиту.

Отже, виходячи з умов кредитного договору, розмір комісії - 850 грн. прямо передбачена умовами кредитного договору і таку умову не можна вважати несправедливими. Таким чином, висновки судів про відповідність вказаної умови кредитного договору вимогам закону та відсутність підстав для визнання спірного договору кредиту в частині недійсним, є вірними.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена апеляційним судом ухвала у справі - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України. Судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» про стягнення кредитної заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору факторингу, визнання частково недійсним договору споживчого кредиту залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська