Справа № 192/1828/15-ц
Провадження № 2/192/42/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" березня 2016 р. СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді Щербини Н. О.,

за участі секретаря судового засідання Первішко Н. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про стягнення матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, з урахуванням його уточнень від 27 листопада 2015 року, про стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті ДТП.

На обґрунтування свого позову посилається на те, що 16 серпня 2012 року приблизно о 16 годині 40 хвилин водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по автодорозі Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя в напрямку м. Дніпропетровська, проявляючи крайню неувагу до дорожньої обстановки, не вибрав безпечну швидкість руху, при якій він мав би можливість виконати всі необхідні дії по керуванню автомобілем забезпечуючи безпеку всіх учасників дорожнього руху на 446км+750 м вказаної дороги, на території Солонянського району Дніпропетровської області під час перестроювання в ліву смугу руху, допустив наїзд автомобіля на розділовий газон, в результаті чого автомобіль занесло та виїхавши на свою смугу допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2 під керуванням позивача, який рухався в попутному напрямку, після чого вказаний автомобіль перекинувся.

В результаті ДТП, що відбулася з вини ОСОБА_2, автомобіль «TOYOTA COROLLA» отримав механічні пошкодження, а позивачу були завдані тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді: закритої тупої травми грудної клітини; закритого компресійно-уламкового перелому тіла 9-го грудного хребця 2-го ступеню; переломи поперекових відростків 9-го та 10-го грудних хребців праворуч; переломи 9-го та 10-го ребер праворуч по лопатковій лінії, що зокрема підтверджуються висновком фахівця СМЕ №3936 від 29 жовтня 2012 року, через що позивач тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 16» з 16 серпня по 03 вересня 2012 року у відділенні полі травми, в КЗ «ДОКЛ ім. Мечнікова» з 03 вересня до 18 вересня 2012 року в нейрохірургічному відділенні № 1, а також лікувався амбулаторно.

Позивач посилається на те, що згідно ухвали Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2015 року вказана ДТП сталася з вини ОСОБА_2, проте кримінальне провадження за клопотанням прокурора було закрито у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В добровільному порядку ані моральна, ані матеріальна шкода відповідачем відшкодована не була.

З посиланням на ст. ст.23,1167,1187,1194,1195 ЦК України, а також на норми Закону України «Про загальнообовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач просить стягнути з ОСОБА_2 395 000 гривень моральної шкоди, обґрунтовуючи її розмір тривалим перебуванням на лікуванні, перенесенням сильних фізичних та психічних страждань, сильного болю в спині та суглобах, який не дає відпочинку ні вдень, ні вночі. ОСОБА_1 посилається на те, що незважаючи на проведений курс лікування, стан його здоровя так і не поліпшився, оскільки болі в хребті та кінцівках досі не вщухають, він живе лише за рахунок знеболюючих препаратів, больовий синдром так і залишився, з яким він живе протягом 3-х років, а лікарі безпорадні у даному випадку та пропонують провести санаторно-курортне лікування з метою оздоровлення, на яке у нього не вистачає коштів.

ОСОБА_1 посилається на те, що в результаті ДТП йому була заподіяна значна моральна шкода, що виразилася у фізичних стражданнях від отриманих тілесних ушкоджень, а також страждання, переживання і життєві незручності, які повязані з порушенням звичайного способу життя внаслідок тривалого лікування та отримання другої і третьої груп інвалідності, втрати матеріального характеру, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя, а тому позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в 400 000 гривень, з яких 395 000 гривень просить суд стягнути з ОСОБА_2, як заподіювача шкоди, а 5000 гривень з ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка» в межах ліміту відповідальності згідно полісу обовязкового страхування, який був укладений між ОСОБА_2 та страховою компанією.

Крім того, у звязку з тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка», то позивач просить суд стягнути зі страхової компанії 39 716 гривень 57 копійок витрат на придбання ліків та медпрепаратів, 3 552 гривні 10 копійок на відшкодування тимчасової втрати працездатності за період з 16 серпня по 20 листопада 2012 року, 43 835 гривень 57 копійок - на відшкодування стійкої втрати працездатності за період з 21 листопада 2012 року по 01 грудня 2015 року та 5 000 гривень моральної шкоди.

В судовому засіданні 15 березня 2016 року представник позивач ОСОБА_4, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 26 листопада 2015 року (а.с.156-157, Т.1), позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснивши, що ОСОБА_1 в результаті ДТП став інвалідом ІІІ групи, не може займатися спортом, нормально пересуватися, постійно приймає знеболювальні препарати, відчуває больовий синдром вже на протязі майже 4-х років, а на санаторно-курортне лікування не має відповідних коштів. Також представник позивача пояснив, що позивач самостійно придбавав за власні кошті ліки для відновлення свого здоровя, що підтверджується копіями чеків, які додані до позову, а тому вважає, що позовні вимоги є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_5, який діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 15 червня 2015 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.105,106, Т.1), в судовому засіданні 15 березня 2016 року позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 395 000 гривень визнав частково на суму 3 000 гривень, вважаючи так суму достатньою для відшкодування завданої моральної шкоди, а заявлений позивачем розмір моральної шкоди вважав завищеним та таким що не відповідає засадам розумності та справедливості.

ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка», яка про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.210, Т.1), всудове засідання 15 березня 2016 року не зявилася, надавши заяву, згідно якої просили здійснювати розгляд справи за відсутності їхнього представника (а.с.1, Т.2).Також до матеріалів справи були надані письмові заперечення (а.с.180-204,211-235, Т.1), згідно яких відповідач посилається на те, що відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та ці акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків коли вони помякшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що він починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка» вважає, що спірних правовідносин слід застосовувати редакцію Закону України «Про загальнообовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 08 січня 2012 року, тобто таку, що діяла на момент ДТП, яке мало місце 16 серпня 2012 року.

При цьому відповідач посилається на те, що витрати на лікування мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоровя відповідно до вимог ст. 24 вказаного Закону, а розрахунок шкоди, повязаної з тимчасовою втратою працездатності в розмірі 3552 гривні 10 копійок вважають таким, що відповідає нормам Закону. Також відповідач посилається на те, що позивач не надав йому доказів вини ОСОБА_2 в ДТП, яке сталося 16 серпня 2012 року, а тому відповідач не відшкодував завдані позивачеві збитки.

Щодо витрат у звязку зі стійкою втратою працездатності в розмірі 43 835 гривень 57 копійок, то відповідач вважає, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач на день ДТП не був працевлаштованим, а стосовно стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень, посилаються на те, що ліміт відповідальності за моральною шкодою передбачений п.9.3 ст. 9 Закону та становить 51 000 гривень, а тому зі страхової компанії підобгає стягненню лише 2 550 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст.10,11,57-60 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Суд встановив, що 16 серпня 2012 року приблизно о 16 годині 40 хвилин водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по автодорозі Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя в напрямку м. Дніпропетровська, проявляючи крайню неувагу до дорожньої обстановки, не вибрав безпечну швидкість руху, при якій він мав би можливість виконати всі необхідні дії по керуванню автомобілем забезпечуючи безпеку всіх учасників дорожнього руху на 446км+750 м вказаної дороги, на території Солонянського району Дніпропетровської області, під час перестроювання в ліву смугу руху, допустив наїзд автомобіля на розділовий газон, в результаті чого автомобіль занесло та виїхавши на свою смугу допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_6 під керуванням ОСОБА_1, який рухався в попутному напрямку, після чого вказаний автомобіль перекинувся.

Згідно висновку фахівця судово-медичного експерта №3936 від 29 жовтня 2012 року (а.с.114-117, Т.1) ОСОБА_1 в результаті ДТП отримав наступні тілесні ушкодження: закрита тупа травма грудної клітини; закритий компресійно-уламковий перелом тіла 9-го грудного хребця 2-го ступеню; переломи поперекових відростків 9-го та 10-го грудних хребців праворуч; переломи 9-го та 10-го ребер праворуч по лопатковій лінії, що мають ознаки ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Також судом встановлено, що з 16 серпня по 03 вересня 2012 року позивач перебував на лікуванні в КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 16», з 16 серпня по 03 вересня 2012 року у відділенні полі травми, в КЗ «ДОКЛ ім. Мечнікова» з 03 вересня до 18 вересня 2012 року в нейрохірургічному відділенні № 1, а також лікувався амбулаторно (а.с.120-123, Т.1, а.с.5, Т.2), а 06 серпня 2012 року йому було встановлено ІІ групу інвалідності (а.с.118, Т.1), і з 01 грудня 2015 року ІІІ групу інвалідності строком до 10 листопада 2016 року (а.с.4, Т.2).

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2015 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України було закрито у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а представник відповідача адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні 15 березня 2016 року не заперечував, що ДТП 16 серпня 2012 року сталася саме з вини ОСОБА_2, який з підстав своєї винуватості не заперечував проти закриття кримінального провадження по строкам давності притягнення до кримінально відповідальності, що не є реабілітуючою обставиною та не виключає вину ОСОБА_2 в ДТП.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Оскільки представник відповідача ОСОБА_2 визнав вину ОСОБА_2 в ДТП, яка сталася 16 серпня 2012 року на території Солонянського району Дніпропетровської області та в результаті якої ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, то суд вважає, що оскільки вина ОСОБА_2 ані ним, ані його представником не оспороюється, тому його вина в ДТП є доведеною і додатковому доказуванню не підлягає.

В судовому засіданні було встановлено, що заподіяна позивачу шкода на даний час відповідачами не відшкодована.

Згідно зі ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч.2 ст.16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди.

Згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку з знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з ст.1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Враховуючи розяснення Верховного Суду України, що містяться в постановах Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому слід врахувати, що обовязок доказування наявності чи відсутності вини заподіювача в спричиненні шкоди покладається на відповідача, в той час, коли позивач повинен довести наявність такої шкоди та її розмір.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини даної справи, дослідивши надані сторонами докази на їх підтвердження з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що ДТП, в якому було заподіяно тілесні ушкодження позивачу, сталося з вини ОСОБА_2, у звязку з чим відповідно до ст.1166,1179,1187 ЦК України на нього повинен бути покладений обовязок відшкодувати спричинену позивачу такими протиправними діями матеріальну шкоду.

Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Судом було встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2, який під час ДТП керував автомобілем НОМЕР_1, була застрахована у ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка» згідно полісу №АВ/2839969 від 15 березня 2012 року зі строком дії до 14 березня 2013 року, а ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну здоровю становить 100 000 гривень (а.с.6, Т.2).

Відповідно до положень ст. 1194 ЦК України потерпілий має право в першу чергу отримати відшкодування завданої йому шкоди за рахунок страхової виплати, і тільки у разі недостатності такої виплати для повного відшкодування шкоди - різницю отримати від особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що до зазначених правовідносин слід застосувати положення ст.1166,1187,1194,1195 ЦК України та норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки цивільна відповідальність водія ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована за договором (полісом) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.6, Т.2).

Статтею 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та(або) майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників, а зазначене свідчить про те, що виходячи із суті такого страхування Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди.

В пункті 33.1.4. ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 17 серпня 2012 року звернувся до ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка» з повідомленням про настання страхового випадку (а.с.225, Т.1), тобто виконав вимоги Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо невідкладного повідомлення страховика про настання страхового випадку.

Статтями 22,23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов'язана: з лікуванням потерпілого; з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; із стійкою втратою працездатності потерпілим; із смертю потерпілого , а у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів. Зазначені витрати мають бути підтверджені документально відповідним медичним закладом.

В судовому засіданні були досліджені виписні епікризи (а.с.120,121,122-123, Т.1), а також амбулаторна картка хворого ОСОБА_1 та надані позивачем копії чеків на купівлю ліків, оздоровлення, проведення діагностики, лікування, реабілітацію позивача, з яких суд вважає, що документально підтвердженими є витрати лише на суму 30 101 гривня 49 копійок, а представник позивача в судовому засіданні 15 березня 2016 року не довів суду здійснення позивачем витрат на суму 9 615 гривень 08 копійок у відповідності до призначень лікарів, а судом представнику розяснювалося право на отримання медичної документації щодо підтвердження належними доказами призначення лікарями під час лікування ОСОБА_1 препаратів на зазначену суму, як не було доведено і здійснення позивачем витрат на бензин, оскільки представник позивача надав суду пояснення що такі витрати були здійсненні його родичами та знайомими у звязку з відвідуванням позивача в лікарні.

На підставі наведеного суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення зі страхової компанії витрат на лікування підтверджені належними та допустити доказами лише частково на суму 30 101 гривня 49 копійок, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка», а в задоволенні іншої частини вимог на суму 9 615 гривень 08 копійок слід відмовити.

Статтею 25 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

Судом встановлено, що період тимчасової втрати працездатності ОСОБА_1 становить з 16 серпня 2012 року по 20 листопада 2012 року, а оскільки позивач не працював до моменту ДТП, то розмір не отриманого ним доходу розрахований на рівні 3 552 гривень 10 копійок, а суд відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, а тому не отриманий дохід в зазначеному розмірі підлягає стягненню з ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка».

Вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка» 43 835 гривень 57 копійок у звязку зі стійкою втратою працездатності за період з 21 листопада 2012 року по 01 грудня 2015 року задоволенню не підлягають з огляду на те, що норма ст. 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не діяла на момент вчинення ДТП, а тому не може бути застосована до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має керуватися засадами розумності, виваженості, та справедливості.

Вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка» моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень підлягають частковому задоволенню з огляду на те, що п. 22.3 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

В той же час п. 9.3. ст. 9 вказаного Закону (в редакції на момент вчинення ДТП) передбачено, що обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 51000 гривень на одного потерпілого, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 2 550 гривень, оскільки Законом встановлено ліміт відповідальності страховика на рівні 51 000 гривень, а зазначений в полісі страхування ліміт відповідальності в розмірі 100 000 гривень не може бути застосований для розрахунку моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 «Страхова компанія «Уніка», оскільки Законом для обчислення розміру моральної шкоди передбачений інший ліміт відповідальності - на рівні 51 000 гривень.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 395 000 гривень, то суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

При визначені розміру моральної шкоди суд враховує ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.

При цьому судом враховується те, що ОСОБА_1 є молодою особою, внаслідок отриманих травм під час ДТП значно змінився стан його здоровя та уклад життя, тривалість страждань з серпня 2012 року, також враховує те, що позивачу було призначено спочатку ІІ групу інвалідності з рекомендаціями щодо працевлаштування в домашніх умовах, а згодом було призначено ІІІ групу інвалідності та зроблено висновок про характер праці легкий труд в комбінованих умовах, що значно впливає на матеріальне забезпечення позивача, який потребує і досі значних коштів на відновлення свого здоровя.

З урахуванням отриманих позивачем тілесних ушкоджень, моральних страждань, що виражаються у відчутті болю, стражданнях позивача, інтенсивності і довготривалості фізичних і психічних його страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, суд вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з особи, яка є винною в ДТП в розмірі 30 000 гривень, що на думку суду є достатнім та справедливим.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги слід задовольнити частково, а у звязку з тим що позивач був звільнений від сплаті судового збору під час звернення з позовом до суду, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.15,16,22,23,1166,1179,1187 ЦК України, ст.ст.3,4,10,11,60,61,88,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 30 101 (тридцять тисяч сто одна гривня) 49 копійок, відмовивши в задоволенні решти позову.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 відшкодування в рахунок заподіяної шкоди повязаної із тимчасовою втратою непрацездатності в розмірі 3 552 (три тисячі пятсот пятдесят дві) гривні 10 копійок, відмовивши в задоволенні решти позову.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 550 (дві тисячі пятсот пятдесят) гривень 00 копійок, відмовивши в задоволенні решти позову.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь держави судовий збір в розмірі 1 929 (одну тисячу девятсот двадцять девять) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок, відмовивши в задоволенні решти позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 378 (одна тисяча триста вісімдесят) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 25 березня 2016 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина