У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданнісправу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позикиза касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона за кількома розписками за період з 5 вересня 2008 року по 22 грудня 2008 року із зазначенням строку повернення кожної позики надала ОСОБА_4 в позику грошові кошти у загальній сумі 582 тис. доларів США та 139 тис. грн. Оскільки у встановлений термін грошові кошти відповідач не повернув, просила стягнути з останнього заборгованість у розмірі 3 097 644 грн.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року рішення міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики у розмірі 3 097 644 грн та 7 673 грн 40 коп. судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка звернулася до суду за захистом порушеного права з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, а надані нею докази поважності пропуску такого строку є безпідставними.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що позивачка пропустила строк позовної давності з поважних причин, оскільки тривалий час проводилось кримінальне розслідування, яке 12 листопада 2012 року було завершено закриттям кримінальної справи, тому її порушене право має бути захищене.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційної інстанціїне відповідає.

Судом установлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договори позики, що підтверджено власноручними розписками останнього, а саме: 5 вересня 2008 року ОСОБА_3 позичила ОСОБА_4 50тис. доларів США із зобов'язанням повернути до 20 грудня 2008 року; 11 вересня 2008 року - 12 тис. доларів США із зобов'язанням повернути до 26 вересня 2008 року; 26 вересня 2008 року - 470 тис.доларів США із зобов'язанням повернути до 15 жовтня 2008 року; 12 листопада2008 року- 10тис. доларів США із зобов'язанням повернути до 29 листопада 2008 року; 15 грудня 2008 року - 139тис. грн із зобов'язанням повернути до 25 грудня 2008 року; 22 грудня 2008 року - 40 тис.доларів США із зобов'язанням повернути до 31 грудня 2008 року.

Відповідач грошові кошти не повернув.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Судами встановлено, позика була отримана за кількома розписками за період з 5 вересня 2008 року по 22 грудня 2008 року із зазначенням строку повернення кожної позики, а остання позика повинна була бути повернута до 31 грудня 2008 року.

З позовом до суду ОСОБА_3звернулася у травні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до чч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позивачка пропустила строк позовної давності з поважних причин, при пред'явленні позову просила його поновити, а відповідач просив про застосування позовної давності.

Такими поважними причинами пропуску позовної давності апеляційний суд вважав те, що ОСОБА_3 тривалий час, з квітня 2011 року по грудень 2013 року, неодноразово зверталася із заявами до правоохоронних органів щодо неправомірних дій ОСОБА_4 за фактом заволодіння чужим майном шляхом обману. Зазначена кримінальна справа була закрита 12 листопада 2012 року.

Разом з тим у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що саме по собі звернення до правоохоронних органів, порушення кримінальної справи, не є безумовною та достатньою підставою для визнання причини пропуску строку позовної давності поважними, оскільки згідно зі ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України захист цивільних прав здійснюється судом. Неотримавши кошти у встановлений договором позики строк до 31 грудня 2008 року, позивачка згідно зі ст. ст. 1046-1050 ЦК України знала про своє порушене право і могла, маючи на руках боргові розписки, звернутися до суду за захистом порушеного права.

При цьому за змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про порушення права та можливість пред'явлення позову.

Також наявність чи відсутність кримінального провадження не усуває юридичного значення доведення до відома позивачки обставин порушення її прав невиконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань у строк, визначений розписками.

Отже, наведені апеляційним судом підстави поважності пропуску строку позовної давності ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, а іншим доводам та доказам, наданими позивачкою, апеляційний суд правової оцінки не дав.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позовна давність - це матеріально правова вимога, а ст. 267 ЦК України, яка визначає наслідки спливу позовної давності, є нормою матеріального права. У зв'язку із цим про поновлення строку позовної давності має бути зазначено в резолютивній частині рішення суду.

У порушення вимог ст. ст. 215, 316 ЦПК України апеляційний суд у резолютивній частині свого рішення про зазначене не вказав.

Крім того, судами встановлено, що позика була надана в іноземній валюті (доларах США).

У порушення вимог ст. 533 ЦК України, ст. ст. 214, 215, 316 ЦПК України апеляційний суд взагалі не навів розрахунків, з яких виходив при стягненні грошових коштів у гривнях.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішенняапеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

В.А.Черненко

С.П.Штелик