Справа № 562/2267/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" червня 2016 р. Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Шуляка А.С.

при секретарі Аврамчук Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Здолбунів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору, договору іпотеки, договорів поруки недійсними та застосування правових наслідків недійсності правочинів, -

встановив:

В поданій до суду заяві позивач вказує на те, що 14 лютого 2007 року між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 12/1402/07-04К згідно якого він отримав кредит у сумі 30500,00 дол. США в строк по 13.02.2037 року зі сплатою 12,99 % річних за користування кредитом.

Також для забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір іпотеки квартири № 51, що знаходиться за адресою м.Здолбунів, вул.Заводська, буд.9.

Крім того, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 в якості забезпечення виконання зобовязань позичальником були укладені договори поруки.

Позивач зазначає, що Банк не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів.

Вказує на те, що даний кредитний договір №12/1402/07-04К від «14» лютого 2007 року є таким, що укладений з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого Законодавства України, та грубо порушує його права та інтереси споживача фінансових послуг.

Також позивач зазначає, що зміст та умови кредитного договору були розроблені працівниками банку, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Банком порушені вимоги як міжнародного права, так і законодавство України. Банк не надав позичальнику достовірної інформації про умови кредитного договору, в договорі відсутні обовязкові умови, які необхідні для укладення договору, зокрема, відсутня згода за всіма істотними умовами договору, які встановлені законодавством, графік платежу не містить у розрізі сум погашення основного боргу, сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, відсутні основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу до укладення договору про іпотечний борг.

Вважає, що в запропонованих умовах договору відсутня згода за всіма іншими істотними умовами спірного кредитного договору зокрема, в порушення вимог частини 3 пункту 4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та ст.2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами».

Вважає дії банку є неправомірними, останній ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. В кредитному договорі не визначено належно його істотні умови. Вважає, що кредитний договір є таким, що укладений ним під впливом обману з боку банку з використанням банком елементів нечесної підприємницької практики. Просить суд визнати порушеним його право - споживача фінансових послуг банку, визнати недійсними кредитний договір, договір іпотеки та договори поруки.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю та просить задовільнити їх.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи.

З урахуванням думки представника позивача суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі представника відповідача.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Виходячи з наступного.

14 лютого 2007 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ "КБ "НАДРА") та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №12/1402/07-04К згідно умов якого відповідач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобовязання надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 30500,00 доларів США, з оплатою відсоткової ставки у розмірі 12,99 відсотків річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 13 лютого 2037 року.

Також, 14 лютого 2007 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ "КБ "НАДРА") та позивачем було укладено договір іпотеки № 12/1402/07 04 К предметом якого є належна позивачу на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Також з метою забезпечення виконання позивачем обовязків за кредитним договором 14 лютого 2007 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ "КБ "НАДРА") та ОСОБА_2, було укладено договір поруки № 12/1402/07 04 К.

З договору поруки №12/1402/07 04 К від 14 лютого 2007 року встановлено, що між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ "КБ "НАДРА") та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, за яким вона поручалася перед ВАТ КБ "Надра" за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору №12/1402/07-04 К

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

При цьому, жоден із доказів не має для суду наперед визначеного значення.

Згідно вимог ст. 212 ЦПК України, висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності.

Зі змісту висновку експерта №1694 від 13.04.2016 року вбачається, що при вирішенні поставлених експерту питань останній керувався ОСОБА_4 Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".

ОСОБА_4 набрала чинності 05 червня 2007 року, в той час як оспорюваний кредитний договір укладено 14 лютого 2007 року, тобто до набрання нею чинності.

Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу спрямованого на введення його в оману.

Посилання позивача на те, що ПАТ КБ «Надра», укладаючи оспорюваний кредитний договір порушив положення Закону України "Про захист прав споживачів", не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Укладаючи договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст. 230 ЦК України та ст.ст. 11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач в силу положення ч. 3 ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Проте жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення договору під впливом обману позивачем не надано, а судом не встановлено.

Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин.

Проте, позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Позивач при укладенні Договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не доведено.

Підписання позивачем кредитного Договору свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вказує на те, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті (доларах США) під заставу належного йому нерухомого майна і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив.

Як видно із тексту спірного Договору умови є доступними та зрозумілими, передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір комісії за відкриття позичкового рахунку; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту;а також передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому, на думку колегії, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Висновки проведеної у справі судово-економічної експертизи № 1694 від 13 квітня 2016 року та інші наявні у справі докази не свідчать про те, що підприємницька практика відповідача як кредитора була нечесною та ввела позивача в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення ним спірного правочину, а відсоткова ставка та вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обовязково мали б перешкодити позивачу укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями щодо відсоткової ставки та вартості кредиту ввів його в оману і це вплинуло на укладення позивачем спірного правочину.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Не заслуговують також на увагу доводи позивача про те, що дії банку свідчать про нечесну підприємницьку практику з огляду на таке.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, та посилаючись на ст.ст. 18,19,21 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач зазначав, що умови договору є несправедливими, зі сторони банку використана нечесна підприємницька практика. Аналізуючи вказані норми Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте таких обставин позивачем у справі не доведено.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1694 від 13.04.2016 року не встановлено та з матеріалів справи не вбачається, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, а відтак і відсутні підстави вважати, що такими діями відповідача позивача було введено в оману.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження неповідомлення його банком про інформацію, визначену ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про здійснення банком нечесної підприємницької практики та введення його в оману.

Оскільки, підстав для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту не встановлено, то відсутні підстави для визнання недійсним забезпечувальних відносно нього договору іпотеки та договорів поруки.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Так, як позивачем ставилося три вимоги немайнового характеру, то стягненню підлягає сума в розмірі 1653,60 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 81, 88, 212, 213, 215, 218, 224 ЦПК України, суд, -

вирішив:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору, договору іпотеки, договорів поруки недійсними та застосування правових наслідків недійсності право чинів відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1653 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскарженим в апеляційний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Здолбунівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідачем заочне рішення суду може бути переглянуто Здолбунівським районним судом за його письмовою заявою поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя