У Х В А Л А

іменем україни

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника Дарницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов'язаних із утриманням у вищому навчальному закладі, за касаційною скаргою Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року заступник Дарницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до суду в інтересах держави в особі Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України з указаним позовом, посилаючись на те, що 03 серпня 2007 року ОСОБА_3 уклав із Інститутом спеціального зв'язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (далі - Інститут спецзв'язку) контракт про проходження служби в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу (далі - Держспецзв'язок). Відповідно до умов контракту відповідач взяв на себе зобов'язання проходити службу в Держспецзв'язку протягом п'яти років після закінчення навчання, а у разі звільнення із служби під час навчання або протягом 5 років після закінчення навчання в Інституті спецзв'язку добровільно відшкодувати витрати, пов'язані з його утриманням в Інституті спецзв'язку. З 1 січня 2007 року по 26 липня 2011 року він пройшов навчання в Інституті спецзв'язку. 31 серпня 2012 року у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту його було звільнено у запас Збройних Сил України (далі - ЗСУ).

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача витрати на його утримання за час навчання у розмірі 58 294 грн. 48 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, у задоволенні позову заступника Дарницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері відмовлено.

У касаційній скарзі Адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на час укладення контракту на навчання ні контракт, ні законодавство не містило умов щодо обов'язку відповідача відшкодувати витрати, пов'язані з його утриманням, у разі розірвання цього контракту з його ініціативи, а відповідний закон з таким обов'язком було прийнято після укладення контракту.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 03 серпня 2007 року ОСОБА_3 уклав із Інститутом спеціального зв'язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» контракт про проходження служби в Держспецзв'язоку. З 1 січня 2007 року по 26 липня 2011 року він пройшов навчання в Інституті спецзв'язку.

Відповідно до умов зазначеного контракту ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання проходити службу в Держспецзв'язку протягом п'яти років після закінчення навчання, а у разі звільнення із служби під час навчання або протягом 5 років після закінчення навчання в Інституті спецзв'язку добровільно відшкодувати витрати, пов'язані з його утриманням в інституті.

31 серпня 2012 року його було звільнено у запас ЗСУ у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України» курсанти, які звільняються зі служби з підстав, визначених п. п. 6, 8 і 9 ч. 2 цієї статті, а також особи начальницького складу, які звільняються зі служби із зазначених підстав протягом п'яти років після закінчення вищого навчального закладу, у тому числі вищого військового навчального закладу чи військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, в якому вони навчалися за державним замовленням і після закінчення якого були прийняті на службу осіб начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, відшкодовують Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку та умов, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Зазначені зміни до вказаного Закону прийняті 02 червня 2009 року, набули чинності 20 червня 2009 року.

Згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З систематичного аналізу наведених норм слід дійти висновку, що положення ч. 3 ст. 12 Закону України «Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України» має застосовуватись до спірних правовідносин у редакції на момент звільнення відповідача і тому суду слід визначитись із тим, чи є вони підставою для відшкодування витрат, пов'язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку та умов, установлених Кабінетом Міністрів України.

Наведеного суди не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили тверджень прокурора про те, що відповідач був звільнений зі служби у Держспецзв'язку з дискредитуючих підстав після набрання чинності відповідним законом, не дали належної правової оцінки контракту на навчання та не встановили, чи повинен в такому випадку відповідач відшкодувати витрати на своє навчання.

Отже, суди доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та фактично ухилились від вирішення спору по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська