З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
18 липня 2016 року м. Черкаси
Черкаський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Морозова В.В.,
за участю секретаря судового засідання Швидкої І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -
15.04.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», був укладений договір іпотеки № GSIPGA00000266, згідно якого в рахунок забезпечення виконання основного зобовязання ОСОБА_2 по кредитному договору, ОСОБА_1 передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами (домоволодіння), загальною площею 52,4 кв.м., житловою площею 23,5 кв.м., що розташований в с. Руська Поляна Черкаського району Черкаської області по вул. Чапаєва, 33. Даний житловий будинок належить відповідачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.12.2007 року.
У звязку з невиконанням боржником ОСОБА_2 зобовязань за договором кредиту позивач звернувся до суду з указаним позовом.
В судове засіданні представник позивача не зявився, проте подав через канцелярію суду письмову заяву про підтримання позовних вимог, розгляд справи без участі представника банку та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку, що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст.224 ЦПК України.
Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, проте подала через канцелярію суду письмову заяву про невизнання позовних вимог через завищену суму пені та розгляд справи без її участі.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
15.04.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», був укладений договір іпотеки № GSIPGA00000266, згідно якого в рахунок забезпечення виконання основного зобовязання ОСОБА_2 по кредитному договору, ОСОБА_1 передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами (домоволодіння), загальною площею 52,4 кв.м., житловою площею 23,5 кв.м., що розташований в с. Руська Поляна Черкаського району Черкаської області по вул. Чапаєва, 33. Даний житловий будинок належить відповідачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.12.2007 року.
ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується положенням статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» про зміну типу та найменування банку, а також свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи від 17.07.2009 року.
Таким чином, згідно укладеного між сторонами іпотечного договору, ст. 12 Закону України «Про іпотеку», позивач має право на звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
У п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.
Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку»у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.
Згідно ст. 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.
Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.
Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.
При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Виходячи з наведеного, примусове виселення відповідача та інших мешканців з домоволодіння здійснюється на підставі рішення суду тільки за умови, якщо мешканці добровільно не звільнять житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Як вбачається з листа від 01 лютого 2016 року, позивачем було направлено ОСОБА_2 і ОСОБА_1, повідомлення про порушення основного зобов"язання з вимогою до третьої особи щодо повернення кредитних коштів, а у разі невиконання боргового зобовязання вимогою до відповідача та третьої особи добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.
Проте представником позивача у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України під час розгляду справи не надано доказів отримання відповідачем та третьою особою вищевказаного повідомлення.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи кредит був наданий третій особі на покращення житлових умов.
В Постанові Верховного суду України від 18 березня 2015 року по справі № 6-39цс15 викладена наступна позиція:
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Враховуючи відсутність у суду відомостей щодо наявності у відповідача іншого постійного житла, суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення з житла є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.
Судові витрати позивача, згідно ст.88 ЦПК України підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволених вимог
Керуючись Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст.10,11,60,212-215 , 224-226 ЦПК України, ст.ст. ст.ст.526,527,530, 611 ЦК України, ст..ст.12, 33,38-40 Закону України „Про іпотеку" , суд
Позовні вимоги задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Черкаським районним судом Черкаської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Черкаської області через Черкаський районний суд Черкаської області протягом 10 днів з дня його оголошення, а особами, які не були присутні в той же строк з часу одержання його копії.

Суддя: ОСОБА_3