АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 619/5064/14-ц Головуючий І інстанції - Болибок Є.А.
Провадження: 22-ц/790/1256/16 Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
Категорія: виселення
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів - Сащенка І.С., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Міхелєвої Я.С.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа -Дергачівський РВ ГУ ДМС України в Харківській області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

встановила:

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом , посилаючись на те, що ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 червня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В. за реєстровим №1019. 19.02.2010 р. нею було зареєстровано право власності на вказану квартиру в КП «БТІ» Дергачівської районної ради» за реєстраційним №12718141. Станом на сьогодні відповідачі, продовжують бути зареєстрованими та проживати в належній позивачеві квартирі, про що свідчить, зокрема, довідка КП «Солоницівське житлово-експлуатаційне господарство» за №1556 від 23 вересня 2014 року. Зазначала, що з метою захисту своїх прав на адресу відповідачів була надіслана вимога про виселення в добровільному порядку, однак дана вимога відповідачами була проігнорована. Таким чином, своїми діями відповідачі порушують права власності позивача ОСОБА_2, передбачені ст.317 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку», якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом зняття відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_1 з реєстраційного обліку та виселення відповідачів з вказаної квартири.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції заочне рішення від 28.11.2014 року було ухвалено в відсутність відповідачів, які на її думку були повідомлені неналежним чином. У зв'язку з чим, її права, передбачені ст.ст.27,31 ЦПК України, а саме: право на ознайомлення позовних вимог, надання пояснень, заперечень, приймати участь у вивченні доказів, були порушені. Також, зазначила, що на теперішній час вона мешкає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, іншого житла вона не має. Батьки, відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мешкають поза межами сел.. Солоницівка. Таким чином, на її думку судом при ухваленні заочного рішення від 28.11.2014 р. не були досліджені документи, що мають суттєве значення для справи .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 було набуто на законних підставах, відповідно до вимог ЗУ «Про іпотеку», а тому, з урахуванням положень ст.ст. 317,316,321 ЦК України позовна вимога ОСОБА_2 про виселення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є обґрунтованою.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку з спірної квартири, суд виходив з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, і підлягають застосуванню до усіх правовідносин щодо виникнення, зміни та припинення які пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 червня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В. за реєстровим №1019.

На виконання п.1.5 діючого на той час Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України №157/6445 від 18 лютого 2002 року, а також згідно з нормами ст.ст. 182, 210, 334 Цивільного кодексу України, 19 лютого 2010 року вона зареєструвала в КП «БТІ» Дергачівської районної ради» своє право власності на квартиру за реєстраційним №12718141, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25365904 від 19 лютого 2010 року.

Згідно довідки КП «Солоницівка житлово- експлуатаційне господарство» за № 1556 від 23.09.2014 року відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровані в АДРЕСА_2.

З метою усунення перешкод в користуванні квартирою власником ОСОБА_2 було надіслано вимогу на адресу відповідачів щодо добровільного звільнення квартири.

Проте, відповідачами ця вимога виконана не була, тому суд обґрунтовано задовольнив позов в частині виселення відповідачів.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 на теперішній час мешкає в спірній квартирі не свідчать про незаконність судового рішення.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про неналежне повідомлення її та відповідачів в судові засіданні при розгляді справи в суді першої інстанції також не знайшли свого підтвердження.

Згідно відомостей Відділу АДП ГУДМС України в Харківській області від23.10.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2. Відповідач ОСОБА_1 згідно вказаної довідки не зареєстрована за даною адресою, однак до матеріалів справи ОСОБА_1. надано ксерокопію паспорту на ім'я ОСОБА_1 з якого вбачається місце її реєстрації: АДРЕСА_1 /а.с.14,15, 64-65/.

У матеріалах справи знаходяться конверти про направлення судових повісток та копії заочного рішення суду з відповідними відмітками Укрпошти про відправку, що були направлені саме на адресу місця реєстрації відповідачів за адресою: 61020, АДРЕСА_3, але кореспонденція поверталась до суду за закінченим терміну зберігання /а.с. 29-31,42-44/. Відомостей щодо іншого місця мешкання відповідачем ОСОБА_1 надано не було.

Пояснення у судовому засіданні апеляційного суду представника апелянта про неотримання ОСОБА_1 про добровільне виселення з квартири не мають правового значення. Апелянт не була стороною договору, спірне майно їй не належало. Тому, згідно з умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя вимога їй не повинна була направлятися.

Посилання представника апелянта на правові позиції Верховного Суду України як на підставу для відмови в задоволенні позову є помилковими.

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом як власник спірної квартири. Позов пред'явлений не у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, а у зв'язку із порушенням прав власника.

Крім того, судом ухвалено рішення у 2014 році, тоді як правова позиція викладена у справі, яка розглянута у 2015 році.

Не є підставою для скасування судового рішення і посилання у скарзі на недолучення до участі у справі органу опіку та піклування у зв'язку з тим, що на час ухвалення рішення ОСОБА_1 була неповнолітньою. На даний вона повнолітня, проте особисто до суду не з'являлась і пояснень не надала.

Висновки рішення суду першої інстанції відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування або зміни рішення суду при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -