АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2500/16 Справа № 205/7298/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів Глущенко Н.Г., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», на дії державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі Ленінський ВДВС Дніпропетровського МУЮ), у якій просив: визнати дії державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ ОСОБА_3 по виселенню його із належної йому квартири за виконавчим листом від 01.07.2015 року у справі №2/205/304/14, а також її бездіяльність по поверненню виконавчого документа заявнику неправомірними; зупинити стягнення на підставі виконавчого листа від 01.07.2015 року.

Скарга мотивована тим, що державний виконавець відкрив виконавче провадження та здійснював виконавчі дії за виконавчим листом від 01.07.2015 року у справі №2/205/304/14 всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2015 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування ухвали суду, постановленої із порушенням норм матеріального і процесуального права та про задоволення його скарги.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Приймаючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги суд першої інстанції посилався на вимоги ст. 383, 386 ЦПК України.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа Ленінський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про звернення стягнення на майно та виселення із зняттям із реєстраційного обліку задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором в розмірі 37 694,08 доларів США, що еквівалентно 301 175 грн. 66 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 32,38 кв. м, житловою площею 17,81 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» із укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із отриманням витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселено ОСОБА_2 із цієї квартири, зі зняттям із реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.06.2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції наступним абзацом: рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2014 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.06.2015 року в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа Ленінський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про виселення із зняттям з реєстраційного обліку скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення залишено без змін.

Водночас, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2014 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.06.2015 року, Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 01.07.2015 року видано виконавчий лист про його примусове виконання в частині виселення ОСОБА_2 із квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, зі зняттям ОСОБА_2 із реєстраційного обліку за цією адресою.

Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ ОСОБА_3 від 03.09.2015 року ВП №48597679 відкрито виконавче провадження із виконання цього виконавчого листа №2/205/304/14, виданого 01.07.2015 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровськ, яка була направлена для виконання ОСОБА_2

21.09.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ з заявою про повернення виконавчого листа на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з тим, що згідно з положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону на звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Водночас, виконавчий лист державним виконавцем повернутий не був, натомість в подальшому заявника було виселено із належної йому квартири.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

07.06.2014 року набрав чинності ОСОБА_4 України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За змістом ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятками, встановленими законом.

Згідно судових рішень, підставою для прийняття рішення про виселення ОСОБА_2 із квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, стало звернення стягнення цим же рішенням суду на дану квартиру, як на предмет іпотеки згідно із договором від 02.04.2008 року.

Оскільки виселення заявника із займаної квартири є наслідком звернення стягнення рішенням суду на таку квартиру, як на предмет іпотеки, а також враховуючи, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено до припинення дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд прийшов до висновку, що за цих обставин правила Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються і на виселення заявника із займаної квартири внаслідок звернення стягнення на неї як на предмет іпотеки.

Водночас, в цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобовязання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта, що відповідає і висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 року №6-46цс15, а тому враховано судом при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України.

Відповідно до п. 3.15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, при поверненні виконавчого документа стягувачу необхідно враховувати, що підставою для повернення виконавчого документа згідно з пунктом 9 частини першої статті 47 Закону є встановлення безпосередньо у Законі заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника. Якщо заборона випливає із норми закону, наприклад така заборона встановлена судом, який відповідно до закону має право заборонити звернення стягнення на майно боржника, необхідно керуватися пунктом 2 частини першої статті 47 Закону.

Законом України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» безпосередньо не встановлюється заборона виселення осіб із нерухомого майна, а заборона щодо звернення стягнення на предмет іпотеки поширюється лише на окремі, чітко визначені випадки.

За таких обставин, питання про наявність або відсутність підстав для відстрочення виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення боржника відповідно до Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» належить до компетенції суду, а не державного виконавця, та підлягає вирішенню або при ухваленні такого рішення відповідно до ст. 217 ЦПК України, або після ухвалення рішення на підставі заяви державного виконавця або сторони у порядку ст. 373 ЦПК України.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Ленінським районним судом м. Дніпропетровська не вирішувалось в порядку ст.ст. 217, 373 ЦПК України питання про відстрочення виконання його рішення від 13.02.2014 року в частині виселення ОСОБА_2 із займаної квартири на підставі Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у звязку із чим у державного виконавця були відсутні визначені ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для повернення виконавчого листа №2/205/304/14 стягувачу, а відтак його дії із виконання зазначеного виконавчого документа не суперечили ст. 47 вказаного Закону.

Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

А п.9 ч.1 ст.47 цього Закону передбачено повернення виконавчого листа стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Відповідно до частин 2 та 5 цієї статті про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

А нормами ст.49-50 цього закону передбачені підстави та порядок закінчення провадження.

Матеріалами справи підтверджено, що у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором в розмірі 37 694,08 доларів США, що еквівалентно 301 175 грн. 66 коп., було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: належну йому квартиру загальною площею 32,38 кв. м, житловою площею 17,81 кв. м. Ця обставина не заперечується сторонами.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.06.2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції наступним абзацом: рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Але державний виконавець провів примусове виселення ОСОБА_2 із квартири 19 жовтня 2015 року, що підтверджується відповідними актами (а.с.41-43).

Згідно із пунктом 1 статті 1 Закону України від 3 червня 2014 року

№ 1304-VII Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті ( далі ОСОБА_4 № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку.

За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобовязання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

ОСОБА_4 не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вжити заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Відповідно до вимог ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, виселення мешканців із іпотечного житла є похідним від звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, рішення суду як в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в частині виселення осіб із нерухомого житлового майна на час дії Закону N 1304-VII не підлягає виконанню.

Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2014 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.06.2015 року в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення із зняттям з реєстраційного обліку скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ця обставина також свідчить про незаконність дій державного виконавця, проведених після скасування рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист про виселення ОСОБА_2

Отже, наявні підстави, передбачені п.2 ч.1 ст. 312 ЦПК України, для скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали про задоволення вимог заявника та визнання дій державного виконавця в частині виселення боржника неправомірними.

Керуючись ст. 303,307, 308, 312, 315 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2015 року скасувати.

Скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати дії державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 по виселенню ОСОБА_2 із належної йому квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, за виконавчим листом від 01.07.2015 року у справі №2/205/304/14.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: