У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог посилалась на те, що перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 25 червня 1994 року по 21 травня 2013 року. За час шлюбу ними за відповідним договором купівлі-продажу від 18 липня 2007 року було придбано житловий будинок АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці площею 728 кв. м, який зареєстровано на ім'я відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач чинить перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю, вважаючи, що придбаний будинок є його особистою приватною власністю.

Крім того, ОСОБА_3 посилалась на те, що житловий будинок за час шлюбу істотно збільшився у своїй вартості унаслідок їх спільних трудових і грошових затрат.

З урахуванням наведеного позивачка просила поділити спільне майно подружжя, визнавши право власності на спірний житловий будинок по 1/2 за кожним з них.

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності у порядку спадкування належав житловий будинок АДРЕСА_2 який він 17 липня 2007 року продав, а на наступний день, 18 липня 2007 року, придбав на своє ім'я житловий будинок АДРЕСА_1 за меншу суму ніж продав інший будинок. За цю різницю він зробив ремонт у будинку, поліпшив його. ОСОБА_3, з якою він в цей час перебував у шлюбі, грошових коштів на придбання будинку не надавала, участі в ремонті та поліпшенні будинку не приймала.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, площею 728 кв. м.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Поділено домоволодіння АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині домоволодіння із надвірними будівлями та спорудами за вищевказаною адресою. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2016 року рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в частині вирішення зустрічного позову не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок було придбано за час шлюбу сторін, а тому він є спільним сумісним майном подружжя, оскільки ОСОБА_4 не довів, що купив його саме за ті кошти, які він отримав від продажу свого спадкового будинку. Крім того, суд зазначив, що за час шлюбу внаслідок спільних трудових і грошових затрат сторін житловий будинок істотно збільшився у своїй вартості. З огляду на викладене суд відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Скасовуючи рішення суду в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 та відмовляючи в задоволенні цього позову, апеляційний суд виходив із того, що спірний житловий будинок був придбаний за грошові кошти, які ОСОБА_4 отримав від продажу належного йому особисто спадкового будинку. Крім того, суд зазначив, що збільшення вартості будинку унаслідок його ремонту та переобладнання не є істотним, а тому відсутні підстави для визнання будинку спільним сумісним майном подружжя. При цьому апеляційний суд погодився з мотивами відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 25 червня 1994 року по 21 травня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними 18 липня 2007 року за договором купівлі-продажу було придбано житловий будинок АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці площею 728 кв. м, право власності на який було зареєстровано на ім'я ОСОБА_4

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності у порядку спадкування належав житловий будинок АДРЕСА_2 який він 17 липня 2007 року продав.

Скасовуючи рішення суду та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 придбав спірний житловий будинок хоча і за час шлюбу, проте за свої власні грошові кошти, отримані ним від продажу іншого житлового будинку, який належав йому у порядку спадкування на праві приватної власності, а позивачка не довела істотного збільшення вартості цього будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, тому відсутні підстави вважати будинок таким, що є спільним сумісним майном подружжя.

У ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Аналіз ст. 60 СК України дає підстави стверджувати, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається: 1) часом набуття майна; 2) коштами, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) метою придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Отже, з урахуванням дії у сімейному праві презумпції спільної сумісної власності майна подружжя, яка перерозподіляє тягар доказування, саме відповідач, який заперечує проти того, що набуте за час шлюбу майно, є спільним сумісним, має довести зворотне, а саме, що майно є його особистою приватною власністю.

Відмовляючи у визнанні спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя, апеляційний суд послався лише на те, що він набутий хоча і за час шлюбу сторін, але за особисті грошові кошти ОСОБА_4, отримані ним від продажу власного спадкового будинку АДРЕСА_2. При цьому у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що спірний житловий будинок придбано за 108 403 грн, а ОСОБА_4 продав власний будинок згідно з договором купівлі-продажу від 17 липня 2007 року за 70 982 грн (а.с. 48, 49, т.1).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

У порушення наведених норм процесуального права апеляційний суд не зазначив, які докази надані ОСОБА_4 про те, що саме за грошові кошти, отримані від продажу ним власного будинку, придбано за час шлюбу інший будинок; не звернув уваги на те, що різниця у продажі будинків становить майже 38 тис. грн і не вказав, хто надав ці кошти для придбання спірного житлового будинку.

Крім того, висновки апеляційного суду є суперечливими і взаємовиключними. Так, суд дійшов висновку про те, що спірний житловий будинок придбано хоча і за час шлюбу, проте виключно за особисті грошові кошти ОСОБА_4, отримані ним від продажу спадкового будинку. Одночасно з цим суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання цього будинку особистою приватною власністю, зазначивши, що він не довів, що весь будинок було придбано, у тому числі проведено поліпшення, за його власні кошти. ОСОБА_4 судові рішення не оскаржив.

Також висновок апеляційного суду є суперечливим і в тому, що, визнавши, що спірний житловий будинок не є спільним сумісним майном подружжя, а придбано за особисті кошти ОСОБА_4, одночасно з цим суд досліджував та аналізував доводи ОСОБА_3 про те, що будинок є спільним сумісним майном подружжя, оскільки вартість будинку за спільні кошти істотно збільшена, зазначивши, що позивачка свої вимоги не довела.

Так, відповідно до положень ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначаючи, що спільною працею та за спільні кошти спірний житловий будинок збільшився у своїй вартості, ОСОБА_3 посилалася на висновок судової будівельно-технічної експертизи від 4 вересня 2014 року № 1193/1194/1195-14, згідно з яким різниця між вартістю будинковолодіння АДРЕСА_1 яка зазначена в договорі купівлі-продажу від 18 липня 2007 року, та ринковою вартістю цього самого будинковолодіння на час проведення експертизи у відсотковому відношенні складає 610,37 % або вартість будинковолодіння збільшилась у 6,10 разів, а в твердій грошовій сумі становить 661 655 грн (а.с. 161-176, т.1).

У зв'язку з таким істотним збільшенням вартості житлового будинку районний суд і задовольнив позов ОСОБА_3

Апеляційний суд задовольнив клопотання ОСОБА_4 і призначив додаткову судову будівельно-технічну експертизу, згідно з висновком якої від 21 жовтня 2015 року № 626/627 встановлено, що ринкова вартість об'єкта оцінки - будинковолодіння АДРЕСА_1 - на час проведення експертизи складає 1 409 540 грн, тобто вартість будинковолодіння у зв'язку із здійсненням невід'ємних поліпшень збільшилася на 24,1 % (а.с. 76-121, т.2).

Апеляційний суд вважав зазначене збільшення вартості спірного житлового будинку неістотним, а, отже, таким, що не дає підстав визнати будинок спільним сумісним майном подружжя.

Разом з тим у порушення вимог ст. ст. 212, 316 ЦПК України апеляційний суд не навів достатніх і обґрунтованих доводів того, чому таке збільшення вартості будинку є неістотним і який саме критерій покладено ним у визначення цього оціночного поняття.

Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При цьому нормами ЦПК України встановлено, що жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення, висновок експерта не є для суду обов'язковим і має оцінюватись у сукупності з іншими доказами (ст. ст. 147, 212 ЦПК України).

У порушення наведених норм права, не врахувавши роз'яснення, що надані судам у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 (зі змінами) «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», апеляційний суд не дав оцінки кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об'єктивності експертного дослідження; не зазначив, чому він бере за основу висновок експертизи, проведений за ухвалою апеляційного суду, пізніше, і не бере за основу висновок експертизи, проведений за ухвалою районного суду. Також у разі необхідності апеляційний суд не запропонував сторонам заявити клопотання про призначення повторної експертизи.

За таких обставин, коли фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

В.А.Черненко

С.П.Штелик