Провадження № 2/521/1275/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року

Малиновський районний суд м.Одеси у складі

головуючого судді Мурзенка М. В.

при секретарі Гончарук Х. А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Малиновського районного суду м.Одеси цивільну справу за позовом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Радісна, 19, кімната 4 без надання іншого жилого приміщення.

Позов мотивовано тим, що в кімнаті № 4 в житловому будинку по вулиці Радісна, 19 в місті Одесі, що знаходиться на балансі КП «ЖКС Черьомушки», проживає відповідач ОСОБА_2, який займає кімнату, не маючи належних на те підстав та правовстановлюючих документів, тим самим порушує права позивача розпоряджатись своїм майном. Відповідач проживає у вказаному приміщенні без жодних правових підстав, чим позбавляє можливості позивача надати вказане приміщення у встановленому законом порядку для проживання іншим особам, які потребують житла. У звязку з вказаним, представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити та виселити відповідача. Додатково пояснив суду, що відповідач подавав позов до Малиновського районного суду м.Одеси про визнання права користування кімнатою в гуртожитку, проте зазначений позов було залишено без розгляду, зазначену кімнату необхідно звільнити для того, щоб надати житлову площу для осіб які перебувають на черзі для отримання додаткової житлової площі в цьому гуртожитку, а саме сімї ОСОБА_3, що складається із трьох осіб.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що у вказаній кімнаті проживає більше восьми років, проживав однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з попереднім наймачем - ОСОБА_4, яка померла 02.06.2015 року, до моменту її смерті до нього жодних претензій не було, іншого житла відповідач не має.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 із подальшими змінами та доповненнями (даліКонвенція), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою : м.Одеса, вул. Радісна, 19, є гуртожитком, знаходиться на балансі Комунального підприємства ЖКС «Черьомушки», що підтверджується відповідною довідкою (а.с.9).

В кімнаті № 4 вказаного гуртожитку з 18.07.1988 року по день своєї смерті 02.06.2015 р. проживала та була зареєстрована ОСОБА_4, що підтверджується копією її паспорту (а.с. 14), довідки про склад сімї № 1108 від 19.10.2015 року (а.с. 8).

Відповідач проживав із померлою однією сімєю без реєстрації шлюбу протягом близько восьми років, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, допитаних в судовому засіданні.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності не нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна вбачається, що у власності відповідача інше житло відсутнє. (а.с.31-53)

За таких обставин, суд доходить висновку, що спірне приміщення є для відповідача є єдиним житлом в розумінні ст. 8 Конвенції, право на яке підлягає захисту відповідно до встановлених нею принципів.

Позивачем не надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів наявності підстав для виселення відповідача, визначених ч. 2 ст. 8 Конвенції, нагальної необхідності використання ним вказаного приміщення за цільовим призначенням, наявності у відповідача права власності або користування іншим приміщенням, яке б могло використовуватись нею як житло.

Доводи представника позивача про необхідність звільнення вказаного приміщення з огляду на наявність клопотання КП «Одесміськелектротранс» про надання спірної кімнати родині гр. ОСОБА_7 в якості додаткової житлової площі (а.с. 58), відхиляються судом, оскільки надання додаткової житлової площі у гуртожитку зазначеним в клопотанні громадянам не є обовязком позивача, в матеріалах справи відсутні відомості про перебування вказаних громадян на квартирному обліку, з клопотання вбачається, що родина ОСОБА_7 потребує поліпшення житлових умов, в той час як спірна кімната є єдиним житлом відповідача.

Враховуючи викладене, а також баланс між інтересами відповідача, який тривалий час проживає в спірному приміщенні, та інтересами органу місцевого самоврядування в звільненні займаного відповідачем приміщення, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Такий висновок суду ґрунтується на правовій позиції, що містяться в рішенні ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 р.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ст. 9 ЖК України, ст. 10, 11, 14, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М. В. Мурзенко