Справа № 442/3951/16-ц
Провадження № 4-с/442/88/2016
УХВАЛА

Іменем України

04 серпня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої - судді Нагірної О.Б.

про секретарі с/з- Олійник О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дрогобичі обєднанні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Матіїшина Андрія Ярославовича Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду із скаргами дії державного виконавця Матіїшина А.Я. Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, в яких просить визнати дії держаного виконавця неправомірними з приводу виконання виконавчого листа №442/3299/15-ц, виданого 25.02.2016 року Дрогобицьким міськрайонним судом, про зобовязання фізичної особи підприємця ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 нежитлове приміщення, загальною площею 18 кв.м., що по вул. В. Гора,39.

В обґрунтування скарг покликається на те, що :

- 27.05.2016 року орган Державної виконавчої служби прийняв виконавчий лист від представника стягувача без довіреності довірителя, або іншого документу, що б давало йому право на подання виконавчого листа;

- не повернув стягувачу виконавчий лист у звязку з відсутністю довіреності заявника;

- не надав можливості ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

- не надав 15-денний строк ля добровільного виконання рішення суду (а.с. 72, 73;

- не продовжив строк на добровільне виконання рішення суду (а.с.21, а.с. 72, 73);

- самостійно замінив боржника 22.04.2016 року, тобто діяв всупереч п.12 ч.1 ст. 37 та п. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.24),

- самостійно замінив боржника 12.04.2016 року, тобто діяв всупереч п.12 ч.1 ст. 37 та п. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.27),

- самостійно замінив боржника 12.04.2016 року вих. №09-13/В-7/2560, тобто діяв всупереч п.12 ч.1 ст. 37 та п. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.30),

- самостійно замінив боржника 07.04.2016 року вих. №09-13/В-7/210, тобто діяв всупереч п.12 ч.1 ст. 37 та п. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.33),

- самостійно замінив боржника 07.04.2016 року вих. №09-13/В-7/210, тобто діяв всупереч п.12 ч.1 ст. 37 та п. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.33),

- самостійно замінив боржника 07.04.2016 року в постанові про накладення штрафу в розмірі 340, тобто діяв всупереч п.12 ч.1 ст. 37 та ч. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.36),

- самостійно замінив боржника 25.03.2016 року вих. №09-13/В-7/1781, тобто діяв всупереч п.12 ч.1 ст. 37 та ч. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.39),

- не склав акт опису-майна боржника наявного у приміщенні, а також майна володільця приміщення (а.с.42);

- не оголосив права та обовязки боржнику (а.с.45. 73);

- не залучив експерта або спеціаліста субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання для оцінки арештованого майна під час примусового виконання, тобто діяв в супереч ч.1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.48);

- не попередив стягувача про повернення виконавчого листа при перешкоджанні боржнику у виконанні виконавчих дій, тобто діяв в супереч п.4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», не попередив про неприпустимість таких дій(а.с.51, 72, 73)

- не організував зустріч між стягувачем та боржником для виконавчих документів, тобто діяв в супереч п.11 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.54);

- підставою для винесення постанови від 27.04.2016 року про закінчення виконавчого провадження стала неіснуюча постанова від 07.04.2016 року (а.с.57).

- підставою для винесення постанови від 27.04.2016 року про закінчення виконавчого провадження стала неіснуюча постанова від 25.03.2016 року (а.с.60).

- підставою для винесення постанови від 27.04.2016 року про закінчення виконавчого провадження стала неіснуюча постанова від 22.04.2016 року (а.с.63).

- 25.03.2016 року виконував виконавчі дії в м. Стебнику, тобто діяв в супереч ч.2 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження, ст.ст. 383-385 ЦПК України (а.с.66).

- 07.04.2016 року виконував виконавчі дії в м. Стебнику, тобто діяв в супереч ч.2 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження, ст.ст. 383-385 ЦПК України (а.с.69).

- приховав адресу виконавчої служби у супровідному листі та поштовому конверті при відкритті виконавчого провадження (а.с.72, 73);

- не попередив стягувача про повернення виконавчого листа стягувачу, за перешкоджання у виконавчих діях під час складання акту від 25.03.2016 року та наклав на боржника штраф, тобто діяв в супереч вимогам ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.72, 73);

- на вих.. №09-13/В-7/1652 від 18.03.2016 року вказано недостовірну адресу виконавчої служби, тобто діяв в супереч ч.1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «про звернення громадян» (а.с.78, 84);

- поштовою кореспонденцією «Дрогобич» «Р» 820 вказано недостовірну адресу виконавчої служби, тобто діяв супереч ч.1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «про звернення громадян» (а.с.81);

- вих. №1773 від 25.03.2016 року супровідного постанови про накладення штрафу, вказано недостовірну адресу виконавчої служби (а.с.87);

- вих.. №09-13/2012 від 07.04.2016 року вказано недостовірну адресу виконавчої служби, тобто діяв супереч ч.1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про звернення громадян» (а.с.90);

- вих.. №2561 від 12.04.2016 року вказано недостовірну адресу виконавчої служби, тобто діяв супереч ч.1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про звернення громадян» (а.с.93);

- вих.. №2534 від 22.04.2016 року вказано недостовірну адресу виконавчої служби, тобто діяв супереч ч.1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про звернення громадян» (а.с.96);

- вих.. №09-13/В-7/2664, від 27.04.2016 року щодо постанови про стягнення виконавчого збору, про накладення штрафу вказано недостовірну адресу виконавчої служби, тобто діяв супереч ч.1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про звернення громадян» «Про зв'язок» (а.с.99,102,105);

- самостійно замінив боржника, тобто діяв всупереч ч.1 п. 12 ст. 37, ч.5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 108, 111).

В судовому засіданні заявник вдруге покинув залу судового розгляду , заявивши відвід головуючому у справі та вказавши, що бажає, щоб розгляд даної скарги відбувався за його відсутності.Суд вважає за можливе за таких обставин розгляднути скаргу у його відсутності.

Державний виконавець Матіїшин А.Я. проти скарги заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні на скаргу, зокрема через те, що при здійсненні виконавчого провадження були дотриманні всі вимоги закону (а.с.119-120).

Вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що державним виконавцем Матіїшиним А.Я., відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції 18.03.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №50548017) з примусового виконання виконавчого листа №442/3299/15-ц, виданого 25.02.2016 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, про зобовязання Фізичну особу підприємця ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 нежитлове приміщення, загальною площею 18 кв.м., що по вул. Б. Лепкого,39, м. Дрогобич. Надано строк для добровільного виконання рішення суду до 24.03.2016 р. (а.с.122).

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення Форма №119, така постанова ОСОБА_1 була вручена 23.03.2016 року (а.с.123).

Так, ст. 19 Закону України « Про виконавче провадження » передбачено підстави для відкриття виконавчого провадження, зокрема державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; і такі вимоги закону державним виконавцем дотримано, виконавче провадження відкрито за особистою заявою стягувача ОСОБА_2 від 17 березня 2016року, а тому твердження, що державний виконавець прийняв виконавчий документ від представника стягувача без довіреності довірителя і не повернув його у звязку з таким є безпідставним, оскільки така довіреність не вимагається при особистом зверненні стягувача.

Згідно абзацу 2 ч. 2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закон) у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно ч. 5 ст. 25 вказаного Закону копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Наведеним спростовується твердження заявника, що державний виконавець не надав строк для добровільного виконання рішення суду. Разом з тим, покликання заявника про не продовження строку для добровільного виконання рішення суду є формальним, та не підкріплений необхідністю такого продовження, відсутні заяви з боку боржника про необхідність продовження такого.

Відповідно до ч. 1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Оскільки державний виконавець виконав положення ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» вчасно відправив боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому листі (така також зазначена у даній скарзі) копію постанови про відкриття виконавчого провадження, і така ним отримана.

Твердження заявника про те, що державний виконавець не надав можливість виконати рішення суду у 15-денний термін не заслуговує на увагу, оскільки в такий термін виконується лише рішення суду про виселення, в даному випадку має місце є зобовязання повернення майна і підлягає виконанню у 7-денний строк, який і вказано державним виконавцем.

Разом з тим, ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду у справі №2546 /16-ц від 19.04.2016 року в задоволені скарги ОСОБА_1 на рішення та дію державного виконавця Матіїшина відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області при винесені постанови про відкриття провадження відмовлено, так як судом не здобуто доказів, що державний виконавець встановив підстави, передбачені ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» і повинен був повернути виконавчий лист до суду (а.с.124).

Постановою державного виконавця Матіїшина А.Я. від 25.03.2016 року було накладено штраф на ОСОБА_1 за невиконання рішення суду в розмірі 170 грн. Доказів незаконності такої постанови не здобуто (а.с. 125)

07.04.2016 року актом державного виконавця Матіїшина А.Я. , встановлено, що при повторному виході на вул. Б. Лепкого,39, м. Дрогобич з метою перевірки виконання вказаного рішення, божником таке не виконано. Доказів незаконності його не здобуто (а.с.126)

Як наслідок 07.04.2016 року постановою державного виконавця Матіїшин А.Я. було накладено штраф у розмірі 340 грн. за невиконання рішення суду у новий строк Доказів незаконності такої постанови не здобуто. (а.с.127).

20.04.2016 року державним виконавцем Матіїшин А.Я. в присутності понятих, стягувача, інспектора СРПП Дрогобицького ВП та поліцейського СРПП, було складено акт опису майна, що в м. Дрогобич по вул. Б. Лепкого, яке передано на відповідальне зберігання ОСОБА_2 (а.с.129-131). Доказів незаконності його не здобуто

За ч2. ст. 20 Закону виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється державним виконавцем за місцем проведення таких дій.

Щодо складання державним виконавцем акту опису за місцем знаходження нежитлового приміщення саме в м. Дрогобич по вул. Б. Лепкого, 39, а не в м. Стебнику, то не наведено мотиви щодо його неправомірності, а судом не здобуто доказів його незаконності.

22.04.2016 року державним виконавцем Матіїшин А.Я. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки вказане рішення суду повністю виконано у примусовому порядку (а.с.132).

Разом з тим, ухвалами Дрогобицького міськрайонного суду у справі №442/3299/15-ц від 25.05.2016 року в задоволені заяви ОСОБА_1 про визнання вказаного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню через те, що стягувач та боржник не є учасниками юридичних відносин, виконавчий лист подано до неналежного боржника відмовлено (а.с. 133-134).

За положеннями ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року в справі №1-10/2004 Конституційний суд України визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1ст.4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно ст. 383 ЦПК України, учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до вимог ст. ст. 4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець повинен здійснити заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України при набранні рішенням законної сили, воно є обов'язковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба, як єдиний орган примусового виконання, зобов'язана прийняти всі необхідні заходи для його виконання.

Згідно абзаців 23, 27, 28 п.10 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» перш за все, при розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця суд має враховувати те, що принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у статті 14 ЦПК визначені ознаки обов'язковості судових рішень.

Крім того, виконання рішення суду - є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду; отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Покликання заявника, проте, що виконавцем самостійно замінено боржника у постановах про накладення штрафу, як суд дослідив з ФОП ОСОБА_1 на ОСОБА_3, а також акту опису за місцем складення у м.Стебнику, а не у м.Дрогобичі, не може слугувати підставою для визнання таких постанов про накладення штрафу, та неіснуючих постанов про заміну боржника, начебто дій, акту опису, листів, по заміні боржника - незаконними, оскільки відноситься до інституту помилки, де законом передбачено процедуру її виправлення, зокрема ч.3 ст.83 Закону України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, при цьому накладення штрафу є публічно-правовою функцією державного виконавця та не є дією щодо примусового виконання рішення, та оскаржується в іншому порядку не передбаченому цивільно-процесуальним законом.

Покликання скаржника на те, що державний виконавець не надав можливість боржнику ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, спростовується вищенаведеним, поштовими відправленнями і таке покликання заявника, суд розцінює як зловживання своїми правами та уникнення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, незважаючи на те, що всі виконавчі документи ним отримані. На заяву ОСОБА_1 від 14 квітня 2016року йому було в той же день надано матеріали провадження для ознайомлення.

Статтею 13 Закону передбачено, що для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання. Однак судом не здобуто, а скаржником не доведено обставин, що зумовлювали необхідність залучення експерта у даному виконавчому провадженні.

Статтею 47 Закону передбачено повернення виконавчого документа стягувачу і серед таких не має, повернення виконавчого листа стягувачу за перешкоджання боржником у виконавчих діях під час складання акту. В даному випадку має місце перекручування заявником норм закону, адже п 4 ч.1 ст. 47 Закону вказує, що таке повернення може мати місце якщо стягував, а не боржник, перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Разом з тим, заявником не доведено та не надано, листів, які йому відправлені і на які покликається, за якими начебто державним виконавцем невірно зазначено адресу виконавчої служби. Більше того, такі спростовані (поштовими відправленнями - повідомленнями про вручення, на яких стоїть штам Відділу державної виконавчої служби з адресою в м. Дрогобич, вул. 22 січня, 37, від 23.03.2016 року, а.с. 123, та а.с. 135- 136 - вул. 22 січня,43, м. Дрогобич від 04.04.2016 року та від 10.05.2016 року). Зміна адреса відбулась у звязку з реорганізацією, перетворенням .

Покликання заявника як на визнання неправомірними дій державного виконавця щодо не організації зустрічей між стягувачем та боржником, то такі нормами закону не передбачено.

З дати відкриття виконавчого провадження та до часу розгляду скарги державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції здійснено виконавчі дій для виконання рішення суду, оскільки боржник фактично уникав такого виконання, спростування такому не надано.

Відповідно до ч.3 ст.387 ЦПК України якщо оскаржувані дії були вчиненні відповідно до закону, в межах повноважень державним виконавцем, права і свободи скаржника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, мотиви зазначені у скарзі є безпідставними, тому у такій слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.383 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 383-389 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні скарги відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551,20гривень в дохід держави.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд протягом пяти днів з дня її проголошення та іншими заінтересованими особами протягом пяти днів з дня її оголошення.

Суддя Нагірна О.Б.