АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2964/16 Справа № 2/202/53/2013 Головуючий у 1 й інстанції - Мороз В.П. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2013 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватбАНК» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що відповідно до кредитного договору №2006-ПМ-20 від 28 вересня 2006 року ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 36.000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування ним.

Зазначали, що з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору №2006-ПМ-20, 28 вересня 2006 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки №2006-ПМ/21.

Вказували, що з тією ж метою, 20 жовтня 2010 року між банком та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки №167.

Посилаючись на те, що всупереч умовам договору про надання кредиту, договорам поруки, відповідачі у повному обсязі не виконують свої зобов'язання по поверненню кредиту, чим порушують взяті на себе зобов'язання, передбачені умовами кредитного договору та договорами поруки, внаслідок чого станом на 08 листопада 2010 року утворилась заборгованість в розмірі 46.105 доларів США 30 центів, яка складається із: заборгованості за кредитом - 30.289 доларів США 49 центів; заборгованості по процентам за користування кредитом - 1.064 долари США 82 центи; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 12.495 доларів США 33 центи; штрафу (фіксована частина) - 63 долари США 17 центів; штрафу (процента складова) - 2.192 долари США 48 центів, що за курсом НБУ на час пред'явлення позову становить суму - 364.709 грн.58 коп., яку і просив стягнути на їх користь солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» 200 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2013 року у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Останньою ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2015 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2013 року в оскаржуваній частині щодо відмови в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2015 року скасована і справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №2006-ПМ-20 у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 36.000 доларів США зі сплатою 16% річних (т.1 а.с.14,15) та договір іпотеки №2006-ПМ-20 (т.1 а.с.17-19).

В якості забезпечення зобов'язань за вказаним вище кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №2006-ПМ/21 від 28 вересня 2006 року (т.1 а.с.20).

З тією ж метою між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ПАТ "Акцент-Банк" було укладено договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року (т.1 а.с.8).

Відповідно до розрахунку позивача станом 08 листопада 2010 року за кредитним договором №2006-ПМ-20 від 28 вересня 2006 року утворилась заборгованість в розмірі 46.105 доларів США 30 центів, яка складається з: заборгованості за кредитом - 30.289 доларів США 49 центів; заборгованості по процентам за користування кредитом - 1.064 долари США 82 центи; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 12.495 доларів США 33 центи; штрафу (фіксована частина) - 63 долари США 17 центів; штрафу (процента складова) - 2.192 долари США 48 центів, що за курсом НБУ на час пред'явлення позову становить суму 364.709 грн.58 коп.

Залишаючи позовні вимоги банку без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів видачі кредиту, відсутня деталізація розрахунку заборгованості за кредитним договором та відсутнє повідомлення боржника щодо здійснення примусового стягнення боргу, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 ст.553 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У відповідності до ч.2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 21 травня 2013 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська постановлено вирок по кримінальній справі за звинуваченням ОСОБА_4 за частинами 1,2,3 ст.358 КК України, який набрав законної сили та за яким ОСОБА_4 визнано винною у підробці низки кредитних договорів, договорів поруки, укладених від імені фізичних осіб з ПАТ КБ «Приватбанк». Кіровським районним судом м.Дніпропетровська було встановлено, що 28 вересня 2006 року ОСОБА_4, маючи умисел на підробку та використання підробленого документу, знаходячись в приміщенні відділення «Будинок Губернатора», розташованому по вул.Леніна,14 в м.Дніпропетровську, без відома і згоди ОСОБА_3, внесла завідомо неправдиві відомості в бланк договору поруки №2006-ПМ/21 від 28 вересня 2006 року про те, що остання виступає у якості поручителя по кредитному договору №2006-ПМ-20 від 28 вересня 2006 року і бере на себе встановлену договором відповідальність у випадку настання правових наслідків по договору, в якому ОСОБА_4 виконала підписи від імені ОСОБА_3, чим підробила документ, який згідно наказу «Приватбанку» являвся обов'язковим для укладання кредитного договору в рамках програми мікрокредитування і який ОСОБА_4 надала до відділення «Будинок Губернатора» ПАТ КБ «Приватбанк» для укладання кредитного договору №2006-ПМ-20 від 28 вересня 2006 року (т.1 а.с.178-183).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги банку до ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України).

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

В матеріалах справи міститься довідка ПАТ КБ «ПриватБанк», видана 09 лютого 2016 року за №EJNO-3BBV-JPKO-L93S, з якої вбачається, що ОСОБА_2 станом на 09 лютого 2016 року не має заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» (т.3 а.с.94).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості через відсутність будь-якої заборгованості відповідача ОСОБА_2 перед банком.

Щодо позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк», то колегія суддів вважає, що в цій частині рішення повинно бути скасовано і провадження по справі закрито з наступних підстав.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядаються справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом можу бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі №6-745ц15.

Виходячи з наведеного, судова колегія прийшла до висновку, що провадження в цій частині слід закрити на підставі ст.ст.205,310 ЦПК України, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до вказаної юридичної особи віднесено до юрисдикції господарських судів.

За таких обставин, враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості і закриття провадження по справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк».

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Провадження по справі в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.