Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/57/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

09.08.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Фомічова С.Є., Кіселика А.М.,

за участю секретаря Федоренко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

4 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив: встановити межі користування присадибною земельною ділянкою, розташованою у АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача звільнити приміщення літньої кухні і використовувати для зберігання свого автомобіля гараж літ «Е»; заборонити відповідачу заходити на належну йому (позивачеві) присадибну ділянку і користуватися воротами і хвірткою.

Під час розгляду справи позивач неодноразово змінював свої позовні вимоги (т. 1 а. с. 49 - 50, 66 - 68).

Згідно заяви представника позивача - ОСОБА_4 від 13 лютого 2015 року (т. 1 а. с. 141) позивач остаточно просив суд встановити порядок користування вказаною земельною ділянкою відповідно до третього варіанту, запропонованого висновком комплексної судової земельно-технічної експертизи, а в частині звільнення допоміжних приміщень - залишити позов без розгляду.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що на підставі договору дарування від 1 грудня 2003 року він є власником 11/20 частин будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Власником іншої частини цього будинку (9/20) є відповідач. Будинок побудований у 1984 році і складається з двох окремих квартир, маються окремі виїзди з двору для кожної частини будинку. Між колишнім власником будинку та відповідачем із 1984 року склався порядок землекористування, згідно якого розмежування присадибної ділянки проходило по прямій лінії від кожного боку стіни, що розділяла житловий будинок, до меж присадибної ділянки. Земельна ділянка була розділена по фактичному користуванню і до 2010 року він (позивач) та відповідач дотримувалися вказаного порядку землекористування. Проте з серпня 2011 року відповідач став порушувати порядок землекористування, захопив його город, поставив металеву сітку, погрожує фізичною розправою.

Ленінський районний суд міста Кіровограда ухвалою 13 лютого 2015 року залишив без розгляду позов в частині звільнення допоміжних приміщень.

Той самий суд рішенням від 13 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення з ухваленням нового - про задоволення позову. Зокрема він зазначає, що суд не врахував його доводи про те, що відповідач і члени його сім'ї повністю заволоділи присадибною земельною ділянкою і забудовами на ній; суд не взяв до уваги висновок експерта від 31 грудня 2014 року, який визначає варіанти користування земельною ділянкою і надвірними будівлями та який не порушує прав співвласників будинку.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 травня 2015 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2015 року і ухвалено нове рішення, яким встановлено порядок користування земельною ділянкою згідно фактичного користування, зазначеного в додатку № 2 до висновку комплексної судової земельно-технічної експертизи від 31 грудня 2014 року. Залишено у користуванні: ОСОБА_2 частину земельної ділянки площею 153,53 кв. м, позначену в додатку № 2 синім кольором, а в користуванні ОСОБА_3 - частину земельної ділянки площею 273,43 кв. м, позначену в додатку № 2 зелени кольором.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 травня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позивач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, особисто в судове засідання не з'явився.

Представник позивача - ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу і додатково пояснив, що право землекористування за даною адресою виникло у 1974 році. Попередні співвласники будинку, ОСОБА_3 і ОСОБА_5, досягли згоди щодо користування прибудинковою територією, їх домовленість викладена у заяві від 14 березня 2000 року і акті розрахунку часток від 8 вересня 2008 року, яка в кінцевому результаті порушена відповідачем. Право позивача на визначення порядку користування земельною ділянкою він обґрунтовує нормами ст. ст. 118 - 120, 212 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 заперечив проти доводів апеляційної скарги і пояснив, що за домовленістю з його батьком було встановлено наступний порядок користування земельною ділянкою: він користувався частиною земельної ділянки на якій стоїть належна йому частина будинку і господарських будівель та на прилегла до неї територія. Він також має вільний доступ до його господарських споруд з боку іншої частини будинку. Факт порушення прав позивача він не визнав.

Представник відповідача - адвокат Нефьодов О.О. у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги і надав пояснення про те, що встановлений між колишнім співвласником будинку - ОСОБА_3 і відповідачем порядок користування земельною ділянкою є обов'язковим для нового співвласника, позивача. Крім того, враховуючи, що договір дарування частини будинку був укладений позивачем 1 грудня 2003 року, зареєстрований 18 серпня 2004 року і з цього часу у нього виникло відповідне право, а тому, згідно ч. 2 ст. 377 ЦК України, до позивача перейшло право користування частиною земельної ділянки, на якій розміщено належну йому частину будинку та частиною ділянки, яка необхідна для її обслуговування, а не всією земельною ділянкою.

Судовий експерт Хомутенко Д.Г. у судовому засіданні надав апеляційному суду роз'яснення про те, що у висновку судової земельно-технічної експертизи від 31 грудня 2014 року № 15 на перше питання, поставлене судом, ним надано відповідь про фактичний порядок користування земельною ділянкою, який склався не між попередніми співвласниками, а який склався між сторонами по справі на час проведення експертного дослідження. Крім того, експерт пояснив, що дослідження зроблено з урахуванням всієї площі земельної ділянки, яку фактично займає садиба за адресою: АДРЕСА_1, а не лише площі, яка відведена для цієї мети. Також він зазначив, що всі варіанти встановлення порядку користування розроблені з урахуванням діючих архітектурно-будівельних, санітарних і протипожежних норм.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, встановлених статтею 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

23 грудня 1982 року ОСОБА_3 купив у ОСОБА_8 жилий будинок загальною жилою площею 11,62 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м по АДРЕСА_1, уклавши договір купівлі-продажу, посвідчений Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою за реєстром № 3-1999 (т. 1 а. с.178-179).

Разом зі своїм батьком, ОСОБА_5, відповідач побудував земельній ділянці за вказаною адресою новий будинок.

При цьому за домовленістю між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 відповідач набув право на 9/20 частин нового будинку з господарськими будівлями, а його батько - на 11/20, про що вони написали заяви, які зберігаються в інвентарній справі, яку дослідив суд першої інстанції (т. 1 а.с.71, 72).

Таким чином відповідач є власником 9/20 частин вказаного будинку на підставі свідоцтва про право власності, виданого 16 травня 2000 року виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради (т. 1 а. с.28).

За взаємною домовленістю між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 встановлено фактичний порядок користування земельною ділянкою, який зазначено в додатку № 2 висновку комплексної судової земельно-технічної експертизи від 31 грудня 2014 року (т. 1 а.с.121).

27 вересня 2000 року, ОСОБА_5 подарував належні йому 11/20 частин будинку брату відповідача, ОСОБА_9 При цьому порядок користування земельною ділянкою між співвласниками не змінився.

1 грудня 2003 року ОСОБА_9 подарував належні йому 11/20 частин будинку з господарськими будівлями позивачеві.

Згідно договору дарування частини житлового будинку позивачеві подаровано 11/20 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1. Житловий будинок цегляний, загальною площею 203,8 кв. м, житловою площею 96,7 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 667,5 кв. м і має такі надвірні будівлі: гараж літ. «Е», сарай літ. «Б», льох літ. «Б1», гараж літ. «Ж», сарай літ. «З», вбиральня літ «И», навіс літ. «В», навіс літ. «Г», зливна яма, водопровід + , огорожа №№2, замощення 1 (т. 1 а. с.23).

Право власності позивача на вказану частину будинку зареєстровано обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 18 серпня 2004 року (т. 1 а. с.26).

При укладенні договору дарування між сторонами не було домовленості щодо частини земельної ділянки, право на користування якою переходить до обдарованого а також щодо зміни існуючого порядку користування земельною ділянкою.

Апеляційним судом також встановлено, що згідно ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 серпня 2014 року (т. 1 а. с. 86 - 87) у справі було проведено судову земельно-технічну експертизу.

З висновку експерта № 15 від 31 грудня 2014 року (т. 1 а. с. 108 - 130) вбачається, що на час проведення експертного дослідження склався фактичний порядок користування земельною ділянкою площею 698,48 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_2, з часткою у праві власності на будинок 11/20, користується частиною земельної ділянки площею 153,53 кв. м., а ОСОБА_3, з часткою у праві власності на будинок 9/20, користується частиною земельної ділянки площею 273,43 кв. м., в загальному користуванні співвласників залишається земельна ділянка площею 271,52 кв. м.

Експерт прийшов до висновку, що фактичний порядок користування земельною ділянкою не відповідає часткам співвласників у праві власності на будинок.

Експерт також визначив і запропонував три варіанти користування земельною ділянкою площею 698,48 кв. м.

Проте, як вбачається з матеріалів справи (т. 2 а. с. 11), рішенням Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Кіровограда від 2 грудня 1974 року № 702 залишено в користуванні гр. ОСОБА_10 земельну ділянку площею 600 кв. м по АДРЕСА_1.

На час набуття ОСОБА_3 права власності на будинок АДРЕСА_1, тобто станом на 23 грудня 1982 року, площа земельної ділянки становила була незмінною - 600 кв. м. (т. 1 а. с. 178).

Пунктом 8 рішенням виконкому Кіровоградської міської ради від 26 лютого 1993 року № 147 збільшено площу земельної ділянки гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_5 по АДРЕСА_1, до 667,50 кв. м, на 67,5 кв. м за рахунок землі резервного фонду міста.

На пропозицію апеляційного суду сторони не надали доказів того, що в подальшому площа спірної земельної ділянки збільшувалася у встановленому законодавством порядку на підставі рішення компетентного органу.

Отже фактичне збільшення загальної площі земельної ділянки з 667,50 кв. м до 698,48 кв. м є самовільним і при вирішенні спору братися до уваги не може.

Призначаючи експертизу, суд першої інстанції правильно встановив площу спірної земельної ділянки - 667,50 кв. м. та вказав її у поставлених експертом питаннях. Проте експерт на це уваги не звернув і запропонував суду і сторонам по справі варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням самовільно зайнятої частини землі.

У зв'язку з цим за клопотанням представника позивача апеляційним судом було призначено додаткову судову земельно-технічну експертизу. Висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 12 лютого 2016 року № 67 (т. 2 а. с. 69 - 85) експертом запропоновано нові три варіанти користування земельною ділянкою площею 667,50 кв. м з урахуванням часток співвласників у праві власності на будинок.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що порядок користування земельною ділянкою, який склався між співвласниками будинку, не ущемляє прав жодного з них, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку, не виключає фактично жодного із співвласників будинку з числа користувачів земельної ділянки, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним нормам. Крім того, запропоновані експертом варіанти користування земельною ділянкою утруднюють обом співвласникам можливість належно користуватися своїми частинами будинку та господарськими спорудами.

З такими висновками суду повністю погодитися не можна.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте рішення, що оскаржується не відповідає цим вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка площею 667,50 кв. м була надана у спільне користування співвласникам будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_11 і ОСОБА_3 на підставі п. 8 рішення виконкому Кіровоградської міської ради від 26 лютого 1993 року № 147.

Суд першої інстанції з урахуванням пояснень сторін та показань свідка ОСОБА_9 правильно встановив, що між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 була досягнута домовленість про порядок використання земельною ділянкою відповідно до якої відповідач по справі окремо користувався частиною земельної ділянки під його частиною будинку та частинами земельної ділянки, яка прилягає до неї, а також частинами ділянки під спорудами господарсько-побутового призначення, які виділені йому у користування. ОСОБА_5 окремо користувався лише частинами земельної ділянки на яких розміщені його частина будинку та виділені йому в користування споруди господарсько-побутового призначення. Решта земельної ділянки використовувалася ними спільно.

Судом правильно встановлено, що позивач набув право власності на 11/20 житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розміщених на земельній ділянці площею 667,50 кв. м, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 1 грудня 2003 року.

Відповідно до положень діючих на той час ст.ст. 227, 244 ЦК УРСР такий договір підлягав реєстрації.

Проте, за змістом ст.ст. 153, 154 цього Кодексу, договір дарування нерухомості є укладеним з моменту досягнення згоди з усіх істотних умов, посвідченій нотаріально.

Відповідно до положень ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Ні договором дарування, ні законодавством, яке регулювало правовідносини дарування, інше передбачене не було.

Зі змісту договору вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних його умов договору і ОСОБА_2 прийняв дар, а отже договір є укладеним і на його підставі позивач набув право власності на частину будинку.

Пунктом 1.4. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) було передбачено, що реєстрація права власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єкта нерухомого майна на підставі правовстановлюючих документів, коштом особи, що звернулася до БТІ.

Таким чином можна зробити висновок, що виникнення права власності повязувалося з укладенням договору та передачею майна, а не з його реєстрацією органами БТІ, хоч остання і була обов'язковою.

У зв'язку з цим посилання представника відповідача на факт реєстрації договору після набрання чинності ЦК України, тобто після 1 січня 2004 року, та на ст. 377 ЦК України, в редакції діючій на час реєстрації договору та його твердження про те, що позивач набув право користування лише тією частиною земельної ділянки, на якій розміщені його будівлі та частиною, необхідною для їх обслуговування,, є безпідставним.

Перехід прав користувача земельної ділянки при переході права власності на будинок на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача передбачений ч. 2 ст. 120 ЗК України (ред. 2001 р.).

Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України (у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянкувизначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК Україниу їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає користувачем відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Договір дарування від 1 грудня 2003 року не містить особливих умов щодо права користування земельною ділянкою, за виключенням згадування про те, що її площа становить 667,5 кв. м.

Таким чином позивач набув право користування частиною земельною ділянкою, яка є пропорційною його праву власності на будинок - 11/20, що враховуючи загальну площу земельної ділянки - 667,50 кв. м, становить 367,13 кв. м.

Проте з урахуванням роз'яснень, наданих Пленумом верховного Суду України в п. 19 - 22 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», можна дійти висновку, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільному користуванні, визначається, насамперед, угодою співвласників залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок. При вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду.

Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

Саме такий випадок має місце у справі, яка переглядається адже сторони володіють відокремленими частинами будинку.

Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку земельна ділянка, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у праві власності будинку, господарських будівель та споруд.

Встановивши, що ОСОБА_5 і ОСОБА_3 досягли домовленості щодо користування наданою у їх спільне користування земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умови цієї домовленості стали обов'язковими і для позивача після того, як він набув право власності на частину будинку. Тобто він мав користуватися тією частиною земельної ділянки, якою користувався ОСОБА_9, а саме: частинами земельної ділянки на яких розміщені його частина будинку та виділені йому в користування споруди господарсько-побутового призначення і невеликою частиною ділянки площею 23,05 кв. м. біля фасадної частини будинку.

Суд першої інстанції не врахував, що позивач посилався на порушення відповідачем порядку користування земельною ділянкою, перешкоджанні йому в користуванні нею зокрема внаслідок того, що відповідач почав використовувати для зберігання власного автомобіля не гараж «Е», а сарай «Б» та спільну частину подвір'я, спір виникав щодо використання і інших частин ділянки. Також він вказував, що існуючим порядком користування порушуються його права, як співвласника з більшою часткою.

Крім того, суд не врахував, що на відміну від позивача, відповідач має у відособленому користуванні частину земельної ділянки, яка зайнята не лише частиною належних йому будівель, а й прилеглими до них частинами ділянки різної площі. Позивач можливості користуватися цими частинами ділянки не має так, як вони зайняті відповідачем, що підтверджується додатком № 2 до висновку комплексної судово-технічної експертизи від 31 грудня 2014 року № 15 (т. 1 а.с. 121) і сторонами ця обставина не оспорюється.

При цьому площа земельної ділянки, якою фактично користується позивач становить 289,29 кв. м., а відповідач користується частиною ділянки площею 409,19 кв. м, тобто в користуванні позивача є ділянка менша на 119,90 кв. м.

З урахуванням часток сторін у праві власності на будинок, позивач користується частиною ділянки, яка на 94,87 кв. м менша належної йому частики.

Отже у фактичному користуванні відповідача, частка якого у праві на будинок є меншою, перебуває більша частина земельна ділянка ніж у позивача, якому належить більша частка у праві власності на будинок, що також підтверджено висновком судово-технічної експертизи від 31 грудня 2014 року № 15.

Більша частина прилеглої до належних позивачу частин будівель територія використовується сторонами спільно і з цього приводу між ними виникають спори зокрема щодо використання городу, квітника, встановлення огорожі на земельній ділянці.

Колегія суддів враховує, що ці обставини свідчать про те, що угода, укладена попереднім співвласником будинку і відповідачем, не виконується а її умови є несправедливими по відношенню до позивача так, як встановлюють більш вигідні умови для відповідача, явно ущемляють законні права позивача на користування земельною ділянкою, яка надана у спільне користування, позбавляє його можливості належно користування і обслуговування своєю частиною господарсько-побутових будівель.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає неправильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для неврахування раніше обумовленого порядку користування земельною ділянкою та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи встановити порядок користування земельною ділянкою площею 667,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до вимог нормативно-правових актів та часток співвласників технічно можливо.

Суд не бере до уваги варіанти, запропоновані у висновку комплексної судово-технічної експертизи від 31 грудня 2014 року № 15 так, як вони розраховані з урахуванням частини самозахопеної сторонами території.

А тому колегія судів обирає один з поміж варіантів, які запропоновані висновком додаткової судово-технічної експертизи від 12 липня 2016 року № 67 (т. 2 а.с. 69 - 85).

Крім того суд враховує роз'яснення надані Пленумом Верховного Суду України у п. 19 постанові від 25 грудня 1996 р. № 13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зокрема про те, що у спільному користуванні сторін суд може залишити лише ділянку, роздільне користування якою встановити неможливо.

На переконання суду варіант № 1 є найбільш оптимальним він передбачає відведення в відособлене користування сторін найбільшої частини ділянки площею 519,7 кв. м порівняно з двома іншими варіантами: варіант № 2 - 495,4 кв. м, варіант № 3 - 509,5 кв. м. Відповідно площа частини земельної ділянка, яка має залишитися у спільному користуванні сторін у варіанті № 1 є найменшою 147,8 кв. м, порівняно з 172 кв. м і 157,9 кв. м у інших двох варіантах.

При цьому необхідності у перенесенні будь-яких з існуючих будівель чи споруд, їх перебудові немає, сторони мають можливість належно користуватися їх частками у будинку і спорудами та обслуговувати їх, кожна із сторін також матимуть можливість проходити до своїх частин будинку і будівель та на вулицю, а отже права жодної із сторін у справі не порушуються.

Таким чином позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до приписів ст. ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація документально підтверджених судових витрат (судового збору та витрат на оплату судової земельно-технічної експертизи) у сумі 3865 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

ВИРІШПЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 лютого 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким встановити порядок користування земельною ділянкою, розташованою в АДРЕСА_1, згідно варіанту № 1 висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи від 12 липня 2016 року № 67.

Надати в особисте користування ОСОБА_2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 293,2 кв. м, позначену в додатку «В» синім кольором, а саме:

частину земельної ділянки, яка має площу 38,3 кв. м та на схематичному плані в додатку «В» до висновку експерта заштрихована синім кольором і обмежена замкненою лінією 7-8-9-12-11-13-14-6-7, координати точок повороту меж та лінійні розриви зведені у таблиці № 3 в додатку «В»;

частину земельної ділянки, яка має площу 166,8 кв. м та на схематичному плані в додатку «В» до висновку експерта заштрихована синім кольором і обмежена замкненою лінією 1-2-3-4-5-15-16-17-18-19-20-21-22-23-1, координати точок повороту меж та лінійні розриви зведені у таблиці № 1 в додатку «В»;

частину земельної ділянки, яка має площу 11,8 кв. м та на схематичному плані в додатку «В» до висновку експерта заштрихована синім кольором і обмежена замкненою лінією 38-39-34-35-38, координати точок повороту меж та лінійні розриви зведені у таблиці № 7 в додатку «В»;

частину земельної ділянки, яка має площу 76,4 кв. м та на схематичному плані в додатку «В» до висновку експерта заштрихована синім кольором і обмежена замкненою лінією 41-42-43-25`-25-26-28-29-30-31-32-33-41, координати точок повороту меж та лінійні розриви зведені у таблиці № 5 в додатку «В».

Надати в особисте користування ОСОБА_3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 226,5 кв. м, позначену в додатку «В» фіолетовим кольором, а саме:

частину земельної ділянки, яка має площу 171,3 кв. м та на схематичному плані в додатку «В» до висновку експерта заштрихована фіолетовим кольором і обмежена замкненою лінією 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-4`-1`-1, координати точок повороту меж та лінійні розриви зведені у таблиці № 2 в додатку «В»;

частину земельної ділянки, яка має площу 33,3 кв. м та на схематичному плані в додатку «В» до висновку експерта заштрихована фіолетовим кольором і обмежена замкненою лінією 2`-24-37-36-22-23-2`, координати точок повороту меж та лінійні розриви зведені у таблиці № 8 в додатку «В»;

частину земельної ділянки, яка має площу 21,9 кв. м та на схематичному плані в додатку «В» до висновку експерта заштрихована фіолетовим кольором і обмежена замкненою лінією 40-41-33-34-39-40, координати точок повороту меж та лінійні розриви зведені у таблиці № 9 в додатку «В».

У спільному користуванні ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишити частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 147,8 кв. м, позначену в додатку «В» жовтим кольором, а саме:

частину земельної ділянки, яка має площу 2,0 кв. м та на схематичному плані в додатку «В» до висновку експерта заштрихована жовтим кольором і обмежена замкненою лінією 12-11-10-9-12, координати точок повороту меж та лінійні розриви зведені у таблиці № 10 в додатку «В»;

частину земельної ділянки, яка має площу 79,8 кв. м та на схематичному плані в додатку «В» до висновку експерта заштрихована жовтим кольором і обмежена замкненою лінією 34-33-32-31-30-29-28-27-13-14-16-5-15-16-17-18-19-20-21-34, координати точок повороту меж та лінійні розриви зведені у таблиці № 6 в додатку «В»;

частину земельної ділянки, яка має площу 66,0 кв. м та на схематичному плані в додатку «В» до висновку експерта заштрихована жовтим кольором і обмежена замкненою лінією 24-3`-27-28-26-25-25`-43-42-41-40-39-38-35-34-21-22-36-37-24, координати точок повороту меж та лінійні розриви зведені у таблиці № 4 в додатку «В».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3865 грн. 40 коп. у відшкодування судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: