АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6152/16 Справа № 185/3419/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровськоїобласті у складі:

головуючого: Пишиди М.М.,

суддів: Деркач Н.М., Ткаченко І.Ю.

за участі секретаря: Григор»євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики грошей, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 22 липня 2015 року між сторонами у простій письмовій формі був укладений договір позики грошей.

За умовами зазначеного договору позивач передав відповідачу гроші у сумі 16000 грн. з умовою їх повернення до 22 липня 2018 року.

Відповідачем дана розписка про отримання ним зазначеної суми. Відповідач зобов'язався повертати борг частками, згідно графіку повернення позики.

Відповідач не здійснив жодного платежу за договором позики грошей, чим порушив узяті на себе зобовязання.

Позивач змушений звернутися до суду із позовом та просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики грошей від 05 червня 2015 року у розмірі 16000 грн., плату за користування грошима у розмірі 22140 грн. та судові витрати по справі у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики грошей задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за Договором позики грошей від 22 липня 2015 року у сумі 16000 (шістнадцять тисяч) грн. та понесені ; витрати по сплаті судового збору у розмірі 231(двісті тридцять одну )грн. 50 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процессуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови стягнення процентів за користування позикою та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

В інший частині рішення не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині відмови стягнення відсотків за користуванням позикою не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування позикою суд першої інстанції посилався на відсутність доказів того, що позивач є субєктом підприємницької діяльності у сфері надання послуг та отримав відповідну ліцензію .

Проте із вказаними висновками районного суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошей (а.с.6)

За умовами договору позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 16000 грн., а позичальник зобов'язався повністю повернути позику за цим договором згідно графіка частками в термін до 22 липня 2018 року.

В пункті 4.2 Договору позики грошей, зазначено, що заборгованість сплачується шляхом здійснення позичальником щомісячних платежів, починаючи з 22 серпня 2015 року такими сумами: з першого по тридцять п"ятий платіж по 450грн., тридцять шостий( останній ) платіж - 250грн. - 22 липня 2018року.

Згідно пункту 4.3.договору за умови сплати всіх платежів в строки, які вказані в договорі( п.4.2.)проценти за користування позикою не нараховуються.

Згідно пункту 4.4. договору в разі неповернення грошей в строкі, які вказані в договорі ( п.4.2) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 5% в день від суми простроченої заборгованості до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Якщо сума, що вноситься позичальником, недостатня для погашення строкового платежу, простроченої заборгованості, сплати нарахованих відсотків, то в першу чергу погашаються відсотки, потім прострочена заборгованість, а на суму, що залишилась після цього, погашається строковий платіж.

Позовні вимоги про стягнення плати за користування позикою заявлені на суму 22 140 грн. згідно розрахунку, наведеному у позовній заяві, за період з 22 серпня 2015 року по 07 квітня 2016 року відповідно до умов договору позики грошей.

Пунктом 7.2 Договору позики грошей - сторони підтвердили, що цей договір укладено ними добровільно, на них не було здійснено ніякого тиску, примусу чи насильства як морального так і фізичного. Позикодавець та Позичальник не знаходяться під впливом непереборних життєвих обставин, які б змушували їх погодитися на укладання та підписання цього договору.

22 липня 2015 року ОСОБА_3 підписав розписку, якою він підтвердив отримання від ОСОБА_2 грошей у сумі 16000 грн. (а.с.7).

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України

За таких обставин відповідно до ст. 309 ЦПК України заочне рішення суду першої інстанції від 09 червня 2016 року підлягає скасуванню в частині відмови стягнення відсотків за користуванням позикою з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року в частині відмови стягнення відсотків за користуванням позикою скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відсотки за користуванням позикою за договором позики від 22 липня 2015 року в розмірі 22 140 гривень.

В інший частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: