У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни - на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за кредитним договором, укладеним 18 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_6, остання отримала кредит у розмірі 2 479 грн 40 коп. зі сплатою 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 вересня 2007 року. Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_6 не виконала, утворилася заборгованість станом на 02 липня 2014 року у розмірі 45 390 грн 90 коп., яку позивач просив стягнути з позичальника.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Справа розглядалася судами неодноразово.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Шуліка А.В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами установлено, що між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір від 18 вересня 2006 року № KRR0RX09200079 (а. с. 5-9), відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 2 479 грн 40 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 вересня 2007 року.

ОСОБА_6 свої зобов'язання за кредитним договором своєчасно та належно не виконала, у результаті чого у неї станом на 02 липня 2014 року наявна заборгованість у розмірі 45 390 грн 90 коп., яка складається із: 10 821 грн 99 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 409 грн 10 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом; 31 522 грн 15 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; штраф в розмірі: 500 грн - фіксована складова та 2137 грн 66 коп. - процентна складова, що підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 4).

Суд першої інстанції, встановивши, що позичальник не виконала свої зобов'язання за кредитним договором, допустила заборгованість з кредиту, виходив із того, що банк звернувся з позовом з пропуском трирічного строку позовної давності, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо пропуску банком трирічного строку позовної давності, суд апеляційної інстанції, встановивши, що Умови кредитуванняне містять підпису позичальника, заява позичальника від 18 вересня 2006 року не містить застережень або домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності, вважав, що у зв'язку із цим не видається можливим встановити, що ОСОБА_6, підписуючи заяву позичальника, розуміла саме наявні в матеріалах справи Умови кредитування, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, та відхилив доводи про те, що позовна давність була збільшена до п'яти років, що відображено в п. 5.5 Умов кредитування.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Заперечуючи проти позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_6посилалася на те, що при укладенні договору вона була ознайомлена тільки з даними, які містяться в експрес-розстрочці, доданий до матеріалів справи договір вона не підписувала й не погоджувала умови про збільшення позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві позичальника, яка нею підписана і підписання якої вона визнавала, зазначено, що позичальник згоден, що ця заява разом із запропонованими Приватбанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови), Тарифами складає між ним і банком кредитно-заставний договір. У заяві позичальника також зазначено, що він ознайомився і згоден з умовами кредитування, що були надані йому в письмовій формі, та своїм підписом підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування (а. с. 5).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно із п. 5.5 Умов терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором, встановлюються сторонами тривалістю 5 років (а. с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК Українипозовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві позичальника зазначено, що він ознайомився і згоден з умовами кредитування, що були надані йому в письмовій формі, та своїм підписом підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування (а. с. 5).

Разом з тим суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що матеріали справи не містять, а відповідач не посилалася на те, що заява позичальника, яку вона підписала, та надані їй в письмовій формі умови кредитування містять інші умови для надання кредиту щодо строку позовної давності, ніж ті, що є матеріалах справи, та інших Умов не надала.

Суди попередніх інстанцій також не звернули уваги на те, що відповідач не заперечувала підписання нею заяви позичальника про приєднання до умов запропонованого банком договору, що викладені у стандартних документах, визначеної форми і змісту, - Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та Тарифах, та не врахували те, що реквізити цих стандартних документів взагалі не містять такого розділу, як підпис від імені позичальника, та положення ст. 634 ЦК України до спірних правовідносин не застосували.

Разом з тим, застосовуючи положення ч. 1 ст. 207 ЦК України, суди попередніх інстанції помилково вважали, що якщо зміст договору викладений у кількох документах, якими сторони обмінялися, то сторона, якій було надано документ, повинна його підписати.

Однак жодного висновку про дотримання чи недотримання письмової форми кредитно-заставного договору, взагалі, та щодо збільшення позовної давності, зокрема, суди попередніх інстанцій не зробили та наслідків у разі її недотримання не застосували.

У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції ч. 1 ст. 259 ЦК України зазначено, що у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 14 вересня 2006 року, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника від 14 вересня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку із цим доводи про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна визнати необґрунтованими, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 14 вересня 2006 року.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій не встановлювали обставин щодо розбіжностей у змісті Умов та заяві позичальника щодо строку позовної давності, тому подібні правовідносини відсутні, а вказана правова позиція не підлягає застосуванню.

З огляду на викладене, оскаржувані рішення суду підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки допущені судами порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 303 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для її правильного вирішення.

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційноого банку «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук