Справа № 755/6369/16-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Рудь Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за заявою ОСОБА_1 за участь заінтересованих осіб ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 658/15 від 12 травня 2015 року, -

в с т а н о в и в :

заявник звернувся до суду за участь заінтересованих осіб ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 658/15 від 12 травня 2015 року. Свої вимоги мотивував тим, що 12 травня 2015 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків було розглянуто справу і прийнято рішення по справі № 658/15, відповідно до якого задоволено частково позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» та вирішено стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 355 748,16 грн., третейський збір в розмірі 3898,68 грн., стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 61 306,42 грн. та третейський збір у розмірі 670,86 грн. Дане рішення заявник вважає незаконним та необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки порушено правила підсудності та вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі. У зв'язку з цим заявник просить скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 658/15 від 12 травня 2015 року.

11 жовтня 2016 року ухвалою Апеляційного суду м.Києва ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 01 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд, в якій,зокрема, зазначено, що суд не звернув увагу, що спірні правовідносини, пов"язані із невиконанням позичальником та поручителем умов цивільно-правової угоди. Суд, прийшовши до висновку, що вказаний спір носить публічний характер, зобов"язаний був навести відповідні обгрунтування та встановити, що стягувач уклав з позичальником кредитний договір у іноземній валюті з метою задоволення публічних потреб-забезпечення стабільності української грошової одиниці- гривні. При цьому повинен був врахувати, що рішенням третейського суду з боржників заборгованість стягнута у національній валюті. Судом не розглянуто посилання заявника на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд третейським судом, чим були порушені його права (141-142).

Заявник в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Представник Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшли заперечення, в яких зазначено, що твердження заявника про непідсудність третейському суду спорів про захист прав споживачів є необґрунтованим.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила.

Згідно ст. 389-9 ЦПК України неявка сторін чи однієї із сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду заяви.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи третейського розгляду № 658/15, судом встановлено такі обставини.

24 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником всіх прав та обов'язків, якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 826/1-27/20/7-030.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 826/4-27/20/7-048 від 24 квітня 2007 року (а.с. 35-36).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

На виконання вимог даної статті між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладена третейська угода, яка викладена у вигляді третейського застереження, передбаченого у п.9.2 Кредитного договору, відповідно до якого сторони погодили, що «всі вимоги, які виникають при виконанні кредитного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього,підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід»ємною частиною даної третейської угоди. При цьому сторони Договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Асоціації українських банків та добре розуміють положення цього регламенту».

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 658/15 від 12 травня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 355 748,16 грн., третейський збір в розмірі 3898,68 грн., стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 61 306,42 грн. та третейський збір у розмірі 670,86 грн. (м. Київ, третейський суддя Ярошовець В.М.).

В обґрунтування вимог про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 12 травня 2015 року, заявником зазначено, що рішення третейського суду прийнято з порушенням вимог Закону України «Про третейські суди», оскільки суперечить положенням п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди», зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про третейські суди» та ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Ці випадки зазначені в ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набув чинності 12 березня 2011 року.

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При ухваленні постанови Верховного Суду України у справі № 6-64цс15 від 20.05.2015 року Верховний Суд України виклав правову позицію: «Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже на час укладання кредитного договору (15 листопада 2011 року) Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене, суди дійшли правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі, укладеному після набрання чинності вказаним Законом, було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним».

У постанові Верховного Суду України у справі № 6-856цс15 від 02.09.2015 викладена правова позиція щодо непідвідомчості спорів третейським судам: Відповідно до статті 3895 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону. Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Рішення третейського суду, про скасування якого просив заявник, ухвалено після внесення зазначених змін до Закону. Суди, розглядаючи заяву про скасування рішення третейського суду на вказану обставину не звернули уваги та відмовили у її задоволенні, помилково пославшись на те, що спір, який виник між сторонами, не є спором щодо захисту прав споживачів. Оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча».

У справі № 6-2074цс15 від 04 листопада 2015 року про визнання недійсним пункту кредитного договору щодо третейського застереження Верховним Судом України висловлена така правова позиція: Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту

14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Отже, суди дійшли помилкового висновку про те, що заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів не поширюється на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

Законом України "Про третейські суди" та ст. 389-5 ЦПК України передбачено вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду, а саме:

1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16 - 19 цього Закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Оскільки у справі було прийнято рішення третейського суду після внесення змін до Закону України «Про третейські суди» враховуючи те, що кредитний договір був укладений зі споживачем банківських послуг, предметом спору були правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту, а тому спір не був підвідомчій третейському суду відповідно до закону.

Згідно з положенням пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбавати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком бо іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Виходячи зі змісту Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» поручительство є фінансовою послугою, коли порука надається фінансовими установами, юридичними особами або фізичними особами - підприємцями, для яких така послуга є видом їх підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. Встановлення правових відносин між поручителем та боржником на відплатній основі є обов'язковим.

Отже у даному правовому полі поручитель ОСОБА_1 не є споживачем банківських послуг відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а тому положення даного закону не поширюються на правовідносини, які виникли між банком та поручителем та такий спір підвідомчий третейському суду.

Також заявником підставою для скасування рішення третейського суду зазначено про порушення ч.5. ст. 389-5 ЦПК України та вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі. В результаті чого він не мав можливості надати докази, пояснення та виступати в судових дебатах.

Законом України "Про третейські суди" та ст. 389-5 ЦПК України передбачено вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду, зокрема, третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Твердження заявника про вирішення питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що Постійно діючий третейський суд при Асоціації українських банків направляв заявнику повідомлення про час та місце розгляду справи за адресою: АДРЕСА_1, яка зазначена у договорі поруки № 826/4-27/20/7-048 від 24 квітня 2007 року.

11 жовтня 2016 року ухвалою Апеляційного суду м.Києва ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 01 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд, в якій, зокрема, зазначено,що суд, прийшовши до висновку, що вказаний спір носить публічний характер, зобов"язаний був навести відповідні обгрунтування та встановити, що стягувач уклав з позичальником кредитний договір у іноземній валюті з метою задоволення публічних потреб-забезпечення стабільності української грошової одиниці- гривні. При цьому повинен був врахувати, що рішенням третейського суду з боржників заборгованість стягнута у національній валюті.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України та п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

За змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.

Із правової позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №6-831цс14 від 21 жовтня 2015 року вбачається наступне.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» іноземна валюта як засіб платежу може використовуватися лише у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту. Такі розрахунки повинні здійснюватися лише через уповноважені банки в порядку, встановленому Національним банком України. Розрахунки іноземною валютою між резидентами допускаються лише в магазинах безмитної торгівлі, а також під час реалізації товарів на шляху руху транспортних засобів при міжнародних перевезеннях.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України та п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

За змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.

У справі, рішення касаційного суду в якій переглядається Верховним Судом України, вирішено скаргу на рішення третейського суду, постановлене у справі щодо проведення розрахунку за укладеним резидентами кредитним договором, предметом якого була іноземна валюта - долари США.

Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Цей закон установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Норми цього закону, спрямовані на регулювання порядку проведення розрахунків іноземною валютою, носять імперативний характер, вони вкрай обмежують свободу резидентів при здійсненні таких розрахунків. Статтею 16 Декрету встановлено фінансові санкції, які застосовуються до резидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 Декрету незаконне використання валютних цінностей як засобу платежу тягне за собою адміністративну відповідальність (ст. 162 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Отже, норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

12 травня 2015 року рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 658/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в національній валюті - гривні.

За таких обставин, судом не встановлено, що спір між сторонами носить публічний характер.

З урахуванням викладеного суд приходить висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 за участь заінтересованих осіб ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 658/15 від 12 травня 2015 року.

Керуючись Законом України "Про третейські суди", Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», Законом України "Про захист прав споживачів", ст.ст.17, 209, 210,389-4,389-5,389-6 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 за участь заінтересованих осіб ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 658/15 від 12 травня 2015 року відмовити.

Повний текст ухвали виготовлений 16 грудня 2016 року.

Ухвала суду про скасування рішення третейського суду або про відмову в його скасуванні може бути оскаржена у порядку, визначеному ЦПК України для оскарження рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення.

У разі проголошення ухвали без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Н.Є.Арапіна