АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

11 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Слободянюк С.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 01 квітня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,третя особа: Служба у справах дітей Оболонської у м.Києві державної адміністрації - про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів ,-

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2015 року позивачка звернулась із позовом до відповідача , в якому просила суд надати дозвіл на виїзд за межі України двох її неповнолітніх дітей, 2005 та ІНФОРМАЦІЯ_1, у її супроводі, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3,а також про надання дозволу на оформлення документів для виїзду неповнолітніх дітей.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що перебувала у шлюбі із відповідачем з 21.05.2004 року, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей : ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3, які проживають разом із нею.

Рішенням суду від 01 грудня 2009 року шлюб між сторонами визнаний недійсним.

Вирішення порушеного нею питання необхідно їй для виїду з дітьми за кордон до досягнення ними повноліття з метою паломництва, виїзду під час канікул із вчителями, виїзду під час літніх канікул до своєї матері (бабусі дітей) до садового товариства «Парус», яке знаходиться в Автономній Республіці Крим в Феодосійський район, СМТ Приморський, для оздоровлення під час канікул, виїзду із викладачами, виїзду у дитячі табори, для навчання за кордон, до країн: Автономної республіки Крим, Республіки Білорусь держав Шенгенської угоди, Туреччини, Російської федерації Єгипту, Тунісу, Ізраїлю, Домініканської Республіки, Великобританії, Швейцарії, Сполучених Штатів Америки, Канади, Бразилії, Таїланду, Китаю, Японії, Австралії та інших країн світу для їх оздоровлення та розширення світогляду, що змушує її звертатись до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон. Однак відповідач уникає зустрічі з нею і намагання позивачки розшукати відповідача для надання такої згоди не дали позитивних результатів.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.04.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду представник позивачки - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права,неповноту з'ясування обставин,що мають значення для справи,помилковість висновків суду та безпідставне не урахування висновку органу опіки та піклування стосовно доцільності надання такого дозволу.

В суді апеляційної інстанції позивач та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали з підстав,наведених в ній.

Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не з'явилися. З огляду на положення ч.5 ст.74,ч.5 ст.76,ч.2 ст.305 ЦПК України ,колегія суддів визнала їх повідомлення належним,а неявку такою ,що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині,колегія суддів приходить до висновку,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом 21 травня 2004 року між сторонами було укладено шлюб у відділі РАГС Оболонського РУЮ в м. Києві.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 грудня 2009 року визнано цей шлюб недійсним ,з підстав не повідомлення позивачкою у даній справі відповідача щодо її стану здоров'я та про наявність в неї психічного захворювання.

За час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей - ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, які проживають разом із матір'ю на користь якої з відповідача стягнути аліменти на їх утримання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав недоведеними, як потребу й можливість вивезти позивачкою тимчасово дітей за межі України,так й те ,що відповідач безпідставно не надає на це згоди. Крім того, позивач не вказала конкретно й період та країну в яку має намір тимчасово вивезти дітей .

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Предметом спору у даній справі є надання дозволу на виїзд до АР Крим й до багатьох країн світу неповнолітніх дітей ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі їх матері, без згоди батька, під час канікул до досягнення дітьми повноліття .

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема те, що в неї існує реальна можливість ,а відповідач не надає згоди, на тимчасовий виїзд дітей за кордон.

Частиною 2 ст. 141 СК України встановлено,що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до постанови КМУ №367 від 4 червня 2015 року «Про затвердження порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» виїзд малолітніх дітей на тимчасово-окуповану територію АР Крим прирівнюється до порядку виїзду дітей за кордон.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Крім того, відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України та виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Правильно встановлено судом першої інстанції, що належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності короткочасного виїзду дітей на тимчасово-окуповану територію АР Крим та до інших країн позивач у порядку ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надала.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Інтереси дитини різні: триваючі і скороминучі; нематеріальні, духовні і матеріальні; ті, які заслуговують на увагу, та ті, які не сприяють розвиткові дитини або можуть навіть зашкодити їй. Статтями 8, 9, 20 Конвенції про права дитини вживається термін «найкращі» інтереси дитини, а у ст. 3 Конвенції зобов'язано усі державні та приватні установи, які займаються питаннями соціального забезпечення у всіх діях щодо дітей приділяти першочергову увагу «якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».

З огляду на викладене правильним є висновок суду першої інстанції про те, що за таких обставин та у відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди відповідача як батька неповнолітніх дітей, виїзд останніх до країн світу та на тимчасово-окуповану територію може бути дозволено на підставі рішення суду виключно за наявності належних та допустимих доказів на підтвердження місця перебування, часу перебування та умов перебування дітей в цих країнах та на тимчасово-окупованій території України.

Проте, позивачкою до суду не надано доказів за яких суд мав би можливість дійти висновку, що діти потребують короткочасного виїзду за кордон (призначення курсу лікування за кордоном, придбання в туристичній фірмі туру на відпочинок, запрошення на виїзд дитячого гуртка, або у дитячі табори), не надано і доказів, що відповідач невмотивовано відмовив у наданні згоди на виїзд їх за межі України.

Доказів наявності у позивачки коштів, достатніх для оплати переїзду її та дітей за кордон, оплату проживання протягом певного терміну під час перебування за кордоном, та повернення до України, позивачка також не надала, не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.

До суду не надано доказів позбавлення відповідача батьківських прав, за яких суд мав би дійти висновку про можливість не враховувати його думку щодо питань виховання дитини. Сам по собі факт проживання дитини із матір'ю не впливає на обсяг прав батька.

Позовна заява не містить зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування дитини у цій державі.

Цього позивачка не заперечувала і в суді апеляційної інстанції та пояснила бажання отримати рішення суду яким визначити її необмежене право вивозити дітей за межі України без згоди батька, до досягнення ними шістнадцятирічного віку.

Позивачем не було надано суду першої інстанції жодного доказу чинення відповідачем перешкод у виїзді дітей за кордон та виготовлення відповідних проїзних документів

Надання за рішенням суду дозволу на майбутній виїзд дітей за межі України до досягнення ними шістнадцятирічного віку та без згоди батька фактично надає позивачці право на виїзд з дітьми з України на інше постійне місце проживання. Таке суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків не спростовують та на їх правильність не впливають.

Оскаржуване рішення не позбавляє позивачку права заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дітей за кордон із наведенням обґрунтування такого виїзду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 01 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 761/33314/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8111 /2016

Головуючий у суді першої інстанції: Сіромашенко Н.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.