АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

04 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Лапчевської О.Ф.,Шкоріної О.І.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 17 грудня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Борозенець ЮліаннаГеоргіївна,Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м.Києві про визнання договору частково недійсним,визнання права власності на частину квартири ,-

ВСТАНОВИЛА :

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 17.12.2015 року даний позов задоволено.

Визнано недійсним договір в частині купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від 02.07.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , громадянином Індії, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г. за реєстровим №1602.

Визнано за ОСОБА_11 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа квартири 101,1 кв. м, житлова площа 54,3 кв. м).

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процессуального права,неповноту з'ясування обставин,що мають значення для справи,недоведеність позовних вимог, невідповідність висновків суду правовим позиціям ВСУ,не урахування тієї обставини,що він є добросовісним набувачем і підстав для відібрання у нього 1/2 частини придбаної ним квартири не має.Зазначає,що суд не розглянув можливість вирішення питання шляхом стягнення з відповідачки грошової компенсації частки позивача у відчуженій нею без його згоди квартирі.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Позивач та його представник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, за адресами наявними у матеріалах справи не проживає,згідно довідки адресного бюро з реєстрації у м. Києві знята,за адресою,яку вона зазначила при знятті з реєстрації також не проживає і не зареєстрована,здійснено її повідомлення про час і місце судового розгляду шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» №126 від 08.07.2016 року на сторінці 13.

З огляду на положення ст.74,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення ОСОБА_2 належним,а неявку такою,що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку,що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги і визнаючи за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири та недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини цієї квартири,суд виходив з того,що вказана квартира придбана позивачем та відповідачкою під час їх шлюбу, позивачу при поділі спільного майна подружжя належить половина квартири,згоди на відчуження якої він не надавав,а відтак договір вчинений між відповідачами в цій частині є недійсним.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду у повній мірі,оскільки вони ґрунтуються на неповному з'ясуванні обставин,що мають значення для справи ,при недоведеності обставин,що мають значення для справи,які суд вважав встановленими,зроблені із порушенням норм процесуального та матеріального права,що відповідно до ст.309 ЦПК України,є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.06.2000 року; від шлюбу вони мають двох дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, народжена до шлюбу сторін .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.06.2005 року шлюб між ними розірвано . Цим же судовим рішенням встановлено,що з січня 2004 року сторони разом не проживають( т.1 а.с.57).

Крім того,позивач не заперечував у судовому засіданні того факту,що він у спірній квартирі не проживає з січня 2004 року ,дійсно створив нову сім'ю та проживав окремо.

Під час шлюбу позивача та відповідачки, на ім.'я останньої була придбана трикімнатна ізольована квартира АДРЕСА_2, свідоцтво від 17.04.2003 року про право власності ОСОБА_8 видано ГУ КМДА на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 564-С/КІ від 08.04.2003 року ( а.с.5).

13.09.2006 року відповідачка змінила своє прізвище з ОСОБА_8 та ОСОБА_2,про що має відповідне свідоцтво.

З позовом до відповідачки про поділ спільного майна подружжя позивач до суду не звертався, шлюбний договір сторони не укладали.

Через 8 років після розірвання шлюбу сторін , а саме 02.07.2013 року відповідачка продала спірну квартиру ОСОБА_1, уклавши з ним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири ( а.с.6).

Позивач в якості обґрунтування позовних вимог посилався на те,що він не надавав письмової згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири,й що відчужуючи квартиру відповідачка скоїла обман і з цих підстав договір є недійсним.

Відповідно до ст.ст.6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі - продажу, як зазначено в ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму.

Обов'язковою (істотною) умовою договору купівлі - продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до ст. 657 ЦК України є укладення його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Зокрема, з оспорюваного договору купівлі - продажу вбачається, що відповідачі у справі ( продавець квартири - ОСОБА_2 та покупець- ОСОБА_1), діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин (ст.ст.202-204, 626-627 ЦК України) уклали договір, згідно з яким ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3.

Посилання позивача на те, що даний договір купівлі - продажу квартири вчинений позивачем внаслідок обману з боку відповідачки, а тому є підстави для визнання даного правочину недійсним не підтверджені належними та допустимими доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 10,11 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦПК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин (ч.1 ст.229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочини визнаються вчиненими під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторони правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку відповідач.

Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу квартири вчинений нотаріусом на підставі наданих відповідачкою документів,відповідав волевиявленню сторін,у ньому зазначені усі істотні умови погоджені сторонами,сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру,заборон для його вчинення не було встановлено.

На час укладення договору квартира АДРЕСА_4 під забороною та у спорі не перебувала ,а з часу розірвання шлюбу відчужувача квартири з позивачем пройшло понад 8 років .

При цьому, у судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи, позивач та його представник зазначали,що спірна квартира була придбана по програмі молодіжного кредиту з частковим його погашенням державою,до її відчуження перебувала під забороною,оскільки заборгованість по кредиту не була погашена,однак перед укладанням договору купівлі- продажу відповідачка сплатила усю заборгованість і заборона була знята.

Разом із цим позивач не зазначав та не доводив у судовому засіданні своєї участі у погашенні кредиту після розірванні шлюбу до часу його повного погашення.

Доказів на підтвердження тому,що позивач на протязі восьми років з часу розірвання шлюбу й до часу її відчуження, цікавився спірної квартирою ,ніс витрати на її утримання та по погашенню кредиту,що між сторонами не існували домовленості відносно цієї квартири або про те,що спільне майно подружжя не розподілено ними за взаємною згодою, матеріали справи не містять.

Установити таке та перевірити обставини набуття права власності на спірну квартиру за відсутності відповідачки та відповідних доказів ,не виявляється можливим.

Крім того,позивач не заперечує,що усі троє дітей залишилися з відповідачкою і він на їх утримання допомоги фактично не надає.

Разом із цим,зазначені обставини можуть вплинути на визначення часток сторін у спільної власності подружжя.

Колегія суддів ,з огляду на вищевказане,приходить до висновку ,що у даному випадку відсутність письмової згоди іншого з подружжя само по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя,а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя,за умови наявності іншої згоди,суди мають право на відповідну компенсацію вартості відчуженого майна.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15 , від 27.01.2016 року у справі № 6-1912цс15 і в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

За викладених обставин,колегія суддів вважає недоведеними позовні вимоги і не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини спірної квартири .

Крім того, позивач не позбавлений можливості звернутися до відповідачки із позовом про стягнення відповідної частки грошової компенсації вартості відчуженого майна .

Виходячи з наведеного колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту : У задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_1,ОСОБА_2,треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - БорозенецьЮліанна Георгіївна,Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м.Києві про визнання договору частково недійсним,визнання права власності на частину квартири- відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 753/1758/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 6973 /2016

Головуючий у суді першої інстанції: Парамонов М.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.