АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Качана В.Я.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановила:

у травні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 12 532,67 доларів США, що складає 26 381,79грн., з відповідачів солідарно 1000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного 26 травня 2005р. з ОСОБА_2 договору, останній отримав 4 889,54 долара США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,2% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 15 серпня 2014р. укладено договір поруки.

Позивач стверджував, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку із чим станом на 20 квітня 2015р. виникла заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 4889,54 доларів США, заборгованості за процентами у сумі 7 565,64 долара США, 125 доларів заборгованості за пенею та комісіями.

Рішенням суду від 14 грудня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача ОСОБА_2, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 26 травня 2005р. між ОСОБА_2 та ПАТ «ПриватБанк» був укладений договір про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки НОМЕР_1, відповідно до умов якого банк

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/4110/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
зобов'язався відкрити картковий рахунок та видати клієнту платіжну карту типу ЕС/МС,

- 2 -

строком дії 05/06. Сторони погодили кредитний ліміт «Фінансовий фіксований» у розмірі не більше, ніж 5000 доларів США, процентну ставку по кредитному ліміту у розмірі 13,2% річних, строк дії кредитного ліміту - один рік.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 серпня 2014р. між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки, за яким розмір відповідальності поручителя був визначений сторонами у сумі 1000грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів надання ОСОБА_2 кредиту на платіжну картку, наявності заборгованості у відповідача по погашенню кредитної заборгованості та пропуск позивачем строку позовної давності.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009р. "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, у разі недоведеності позовних вимог, суд першої інстанції не мав правових підстав відмовляти у задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Разом з тим, висновок суду про недоведеність позовних вимог, не ґрунтується на обставинах справи та наданих сторонами доказах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача ОСОБА_2 не заперечував, що позичальником відповідно до укладеного з позивачем договору була отримана картка, яка використовувалася відповідачем відповідно до умов договору.

Крім того, згідно відмітки банку 26 травня 2005р. ОСОБА_2 був відкритий рахунок НОМЕР_1.

Відповідно до наданого позивачем суду першої інстанції розрахунку заборгованості, ОСОБА_2 був наданий кредитний ліміт і заборгованість за кредитом становила станом на 17 лютого 2010р. 4889,54 доларів США, що не спростував представник відповідача під час розгляду справи судом.

- 3 -

Піддаючи сумніву твердження позивача про наявність заборгованості по кредитному договору, суд першої інстанції у порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не витребував відомостей про рух коштів по рахунку, який був відкритий відповідачу та не перевірив користування відповідачем платіжною карткою, здійснення погашення ним кредитної заборгованості та строк користування карткою.

Усуваючи неповноту з'ясування обставин справи судом першої інстанції, апеляційним судом була витребувана у позивача виписка про рахунку, відкритому банком відповідно до умов кредитного договору.

З наданих позивачем апеляційному суду доказів вбачається, що відповідно до умов договору відповідачу була видана кредитна картка НОМЕР_1, використання якої відповідач почав 27 травня 2005р., і остання операція із використанням картки була здійснена відповідачем 12 січня 2009р.

Крім того, відповідачем з 14 червня 2005р. використовувалася додаткова картка НОМЕР_2, яка була видана банком відповідно до договору, і яка використовувалася відповідачем до 7 листопада 2008р.

Згідно п. 5.2. договору про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки банк має право у односторонньому порядку, без попереднього повідомлення клієнта зарахувати на платіжну карту кредитний ліміт у валюті картки у розмірі не більше, ніж 5000 доларів США.

Згідно наданої апеляційному суду виписки по рахунку вбачається, що 17 лютого 2010р. банком на картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 було нараховано 4889,54 доларів США.

Під час розгляду справи апеляційним судом представник відповідача ОСОБА_2 не надала доказів, які б спростували викладені у виписках про рахунках відомості по користуванню відповідачем грошовими коштами банку до 12 січня 2009р.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд не мав достатніх підстав для висновку про відсутність у відповідача заборгованості за кредитним договором.

Оскільки в цій частині рішення суду ухвалено без повного з'ясування обставин справи та висновки суду не відповідали обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає зміні, а посилання у мотивувальній частині рішення суду на недоведеність позовних вимог - виключенню.

Пунктом 4.6. договору про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти передбачено обов'язок банку продовжити строк дії карти та всіх інших карт, які випущені для довірених осіб, з новою датою закінчення строку дії, при наявності коштів на картрахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картрахунку.

За змістом п. 6.1. договору відповідач зобов'язався протягом 10 днів по закінченню строку дії карти повернути картку банку.

Відповідачем суду не було надано доказів повернення банку картки після закінчення строку її дії у травні 2006р., а з виписки по рахунку НОМЕР_1 вбачається, що відповідач користувався виданою карткою до 24 листопада 2008р., що, на думку колегії суддів, свідчить про продовження строку дії картки відповідно до пункту 4.6. договору.

Разом з тим, ні позивачем, ні відповідачем не надано суду документів, на підставі яких можна визначити нову дату кінцевого строку дії картки, а відтак, колегія суддів вважає, що відповідно до пункту 1.1. договору строк дії картки продовжувався на один рік, а строк дії кредитного ліміту, зарахованого на карту - один рік.

Отже, строк дії картки закінчився у травні 2009р., так як після цієї дати відвідачем картка не використовувалася, а строк дії кредитного ліміту закінчився 17 лютого 2011р.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється триваліс-тю у три роки.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після

- 4 -

відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З виписки по рахунку НОМЕР_1 вбачається, що останній платіж по поповненню карткового рахунку відповідачем був здійснений 12 січня 2009р. і у подальшому відповідачем не здійснювали платежі по погашенню кредитної заборгованості.

Пунктом 9.4. договору передбачено, що при відсутності достатньої суми грошових коштів для продовження дії карти та виконання розрахункових операцій по картрахунку згідно п. 4.6. (якщо у клієнта не має заборгованості перед банком) та ненадходження грошових коштів на картрахунок протягом 6-ти місяців з моменту закінчення строку дії картки, залишок грошових коштів передається у власність банку і є його прибутком. Картрахунок закривається, договір припиняє свою дію.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що строк дії картки закінчився у травні 2009р., строк дії кредитного ліміту закінчився 17 лютого 2011р., а у позивача виникло право звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості, проте з даним позовом банк звернувся до суду у травні 2015р., тобто після закінчення строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем була подана заява про застосування строків позовної давності.

Доводи представника позивача про те, що пунктом 9.2. договору встановлено, що договір діє необмежений період часу, за винятком п. 9.4., з моменту внесення клієнтом грошових коштів на картрахунок, не свідчить про необмеженість строку, протягом якого банк може пред'явити вимоги про стягнення заборгованості.

Крім того, позовна давність пов'язана саме з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Застосовуючи позовну давність, суд першої інстанції послався на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно пункту 7 якої кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строкдавності якого минув.

Проте, вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-239цс14, а у пункт 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з ро згляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012р. були внесені відповідні зміни постановою Пленуму ВССУ № 7 від 7 лютого 2014р., що не було враховано судом першої інстанції.

Разом з тим, неправильне застосування судом першої інстанції ст. 11 Закону України

- 5 -

«Про захист прав споживачів» не призвело до неправильного вирішення даного спору та відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності, тому колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині скасуванню не підлягає.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки позовні вимоги, заявлені до позичальника ОСОБА_2, задоволенню не підлягають, поручитель ОСОБА_1 відповідає перед банком тільки у межах відповідальності боржника, тому правових підстав для задоволення позовних, заявлених до поручителя ОСОБА_1, також не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015р. змінити, виключивши із мотивувальної частини посилання на недоведеність позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: