УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживачів та стягнення коштів,

за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути на її користь з фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_5 кошти у розмірі 60 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що згідно з договором надання послуг від 28 січня 2015 року № 147 ФОП ОСОБА_5 (виконавець) взяв на себе зобов'язання виконати ескізне проектування перепланування та оформлення приміщення за адресою: АДРЕСА_1, згідно із затвердженим нею завданням.

Вказала, що згідно з п. 3 вказаного договору та додатку до нього встановлено, що послуги виконуються у 2 етапи: 1 - виконання ескізної документації, 2 - збір необхідних даних та виконання ескізної документації. Результатом надання відповідних послуг мало бути затвердження замовником документації та її передача, а також здійснення авторського нагляду за роботами будівельників в ході виконання ними ремонтно-будівельних робіт; відповідно до п. 4 договору його загальна вартість складала 120 000 грн.

ОСОБА_4 зазначила, що 28 січня 2015 року виконавець отримав від неї 60 000 грн та відповідно до п. п. 5, 6 договору взяв на себе зобов'язання виконати роботи у наступні терміни: 1 етап - 1,5 місяці з моменту отримання оплати (тобто до 15 березня 2015 року); 2 етап - 1,5 місяці з моменту отримання оплати (тобто до 01 травня 2015 року).

Також позивачка вказала, що п. 7 договору визначено зобов'язання виконавця своєчасно та якісно виконувати роботи за договором, підписувати та передавати замовнику акти прийому-передачі виконаних робіт, проте станом на день звернення із позовом роботи по першому етапу не виконані, замовником не затверджені та не прийняті, у зв'язку із чим листом від 05 серпня 2015 року вона повідомила відповідача про розірвання вказаного договору в односторонньому порядку з 20 серпня 2015 року та вимагала у термін до 20 серпня 2015 року відшкодувати завдані їй збитки на суму 60 000 грн.

Посилаючись на те, що станом на день подачі позову кошти в сумі 60 000 грн їй не повернуто, ОСОБА_4 просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 60 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2015 року змінено в частині судових витрат, зменшено розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_5 на користь держави, з 900 грн до 600 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_5, мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення грошових коштів, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, розглянувши спір в межах заявлених вимог, виходив з того, що роботи 1-го етапу відповідачем у встановлений сторонами строк не виконані, не прийняті та не затверджені замовником, врахувавши лист позивачки від 05 серпня 2015 року про розірвання в односторонньому порядку договору про надання послуг та вимогу відшкодувати завдані збитки у зв'язку із невиконанням ФОП ОСОБА_5 умов договору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 60 000 грн, які виконавець отримав в якості першого платежу за вказаним вище договором.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд правильно врахував вимоги пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час подання позову, та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стягнувши з відповідача 600 грн на користь держави.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2015 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

Т.О. Писана