АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/4025/2016 Головуючий в 1 інстанції - Парамонов М.Л.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Іванченка М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1, 16.06.2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_6, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення - з будинку АДРЕСА_1 на підставі ч.1,3 ст. 116 ЖК України, оскільки відповідачі систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим проживання та унеможливлює використання та розпорядження спірним будинком;

В районному суді позивачкою ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_7 подано заяву про залишення без розгляду позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_6

Ухвалою суду від 22.12.2015 року позовна заява ОСОБА_1 в частині вимог до відповідача ОСОБА_6 була залишена без розгляду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2015 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В скарзі посилалася на те, що суд дійшов помилкового висновку з приводу недоведеності заявлених позовних вимог, з урахуванням того, що відповідач їх визнала, про що подала письмову заяву, яка безпідставно не була врахована судом. Також зазначала, що реєстрація ОСОБА_2 порушує право ОСОБА_1 на користування та розпорядження її майном, а саме будинку АДРЕСА_1, оскільки була здійснена попереднім власником у 1989 році, тоді як ОСОБА_1 набула права власності у 2006 році на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Отже, в даному випадку на відповідачку не поширюються положення ст. 405 ЦК України.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Відповідач до апеляційного суду повторно не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась за місцем її реєстрації.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України, передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Відповідно до ст. 157 ЖК України, власник жилого будинку (квартири) має право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Відповідно до ст. 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно наданої копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.03.2006 року, виданого 16-ою Київською державною нотаріальною конторою, позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (після смерті чоловіка ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року) - а.с.5; також на ім'я позивачки було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.03.2006 року - на земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій розташований вищезазначений житловий будинок (а.с.6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.03.2006 року, житловий будинок АДРЕСА_1 - жилою площею 74,70 кв. м, цегляний; на земельній ділянці, крім будинку, також розташовані господарські будівлі та споруди (сараї, льох, літня кухня, вбиральня, гаражі, душова, спорудження тощо); право власності на будинко володіння на ім'я позивачки ОСОБА_1 зареєстровано в БТІ м. Києва 24.03.2006 року (а.с.5).

Як вбачається з копії рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30.03.2015 року (справа №753/2348/15-ц), ОСОБА_3 (син позивачки, 3 особа 1) та відповідачка ОСОБА_2 з 29.06.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі; від шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (3 особа 2); зазначеним рішенням суду шлюб між подружжям було розірвано (а.с.10).

Відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована постійно за адресою - будинок АДРЕСА_1 з липня 2003 року (а.с.8-9), тобто ще до переходу права власності на будинок позивачці. Між сторонами склався певний порядок користування приміщеннями будинку. Розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбулось без розподілу майна, тощо.

Як стверджує сама позивачка, ОСОБА_2 проживає в спірному будинку по теперішній час. З наданих суду доказів слідує, що до відповідачки не застосовувались відповідні заходи запобігання і громадського впливу з приводу порушення нею умов та правил спільного з позивачкою проживання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому визнання позову відповідачкою ОСОБА_2 згідно наданих заяв від 17.08.2015 року та від 07.12.2015 року (а.с.36, 53) не може бути прийнято судом та покладено в основу рішення суду у даній справі, з огляду на те, що відповідачка ОСОБА_2 іншого житла не має.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Відповідачем ОСОБА_2 у справі не оспорюється те, що вона не є членом сім'ї позивача ОСОБА_1 та остання не надавала ОСОБА_2 згоди на користування належним їй на праві власності житловим будинком.

При цьому судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 була поселена до спірного житлового будинку як член сім'ї, а саме: дружина ОСОБА_3, тобто у відповідності з ст. 156 ЖК Української РСР.

Таким чином, з'ясовуючи характер спірних правовідносин, посилання позивача на ч. 1,3 ст. 116 ЖК Української РСР, суд першої інстанції, вірно виходив з того, що до набуття права власності позивачем, спірне житлове приміщення відповідачка займала, як член сім'ї, що виключає зайняття житла самоправно та, відповідно, застосування вказаної норми матеріального права у спірних правовідносинах. Крім того позивачем не було доведено факт систематичного руйнування чи псування жилого приміщення відповідачем, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття та неможливість для інших, проживання з нею в одному будинку

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи є дві заяви в яких відповідачка визнає позовні вимоги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 4 с. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що визнання відповідачем позову суперечить вимогам закону, так як відповідачка не поселялась до спірного приміщення самоправно, не має іншого житла, не порушувала правила співжиття.

Доводи скарги про те, що в даному випадку на відповідачку не поширюються положення норм ст. 405 ЦК України, на правильність ухваленого рішення не впливають, оскільки позивачка просила суд виселити ОСОБА_2 (відповідачку) з будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення - на підставі положень ч.1, 3 ст.116 ЖК України, при цьому не надала належних та допустимих доказів для задоволення позову з цих підстав.

Інші доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та його скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: