АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2168/16 Справа № 202/2182/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Слюсар Л. П. Доповідач - Міхеєва В.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Свистунової О.В., Ремеза В.В.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року по справі

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до договору № DNL0AE00006181 від 16 жовтня 2006 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 13000 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 жовтня 2011 року.

Внаслідок невиконання своїх обов'язків, станом на 25 грудня 2014 року, у ОСОБА_2 утворилась заборгованість за кредитним договором, яка складає 29260,29 доларів США., що за курсом НБУ становить 461434,77 грн., що стало підставою для звернення до суду.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 було задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року заочне рішення скасовано та призначено справу для розгляду в загальному порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № DNL0AE00006181 від 16 жовтня 2006 року, яка станом на 25 грудня 2014 року склала 14945,58 доларів США., що за курсом НБУ 15,77 грн. становить 235691,8 грн., яка складається з наступного: 3330,08 доларів США - заборгованість за кредитом; 8163,07 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 452,43 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 3000,00 доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 2356,92 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У ч. 1 ст. 1050 ЦК України вказано, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, а саме: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 жовтня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») та відповідачем був укладений кредитний договір № DNL0AE00006181 (далі - Договір), відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 13000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 жовтня 2011 року.

Згідно п.1.2 Договору для виконання даного Договору Банк відкрив позичальникові відповідні рахунки. Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним Договором виступає застава автомобіля Mitsubishi, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов'язань за даним Договором (а.с.8,9).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору № DNL0AE00006181 від 16 жовтня 2006 року, за розрахунком позивача заборгованість ОСОБА_2 станом на 25 грудня 2014 року склала 29260,29 доларів США., що за курсом НБУ становить 461434,77 грн. яка складається з наступного: 3330,08 доларів США - заборгованість за кредитом; 8163,07 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 452,43 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 17314,71 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.4-6).

Відхиляючи заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість та що Банк звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності.

З висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування строку позовної давності колегія суддів погодитися не може, оскільки він не відповідає обставинам справи та зроблений судом при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.1,3,4 ст. 309 ЦПК України.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Умовами Договору сторони узгодили період сплати щомісячного платежу у сумі 308,47 доларів США з 21 по 28 число кожного місяця для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (п.1.1).

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14), 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14) та 3 червня 2015 року (№6-31цс15).

Колегією суддів відповідно до вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України вживалися заходи щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, дати сплати відповідачем останнього платежу для встановлення початку перебігу позовної давності.

Як убачається з наданих позивачем на виконання ухвали апеляційного суду про витребування доказів розрахунку заборгованості, виписок по рахунку, останній платіж на погашення заборгованості за Договором відповідачем було здійснено 29 жовтня 2009 року, тому перебіг позовної давності для позивача почався з 29 листопада 2009 року (а.с.138-141, 142-148).

У визначений Договором строк відповідач заборгованість не погасив.

З позовом до суду позивач звернувся 03 березня 2015 року, тобто, поза межами строку позовної давності, встановленого законом.

Про застосування позовної давності представник відповідача ОСОБА_3 заявляла у суді першої інстанції (а.с. 42, 68, 89,90).

З доводами представника позивача щодо вчинення відповідачем дій, які переривають перебіг строку позовної давності та висновками суду першої інстанції, що погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором тривало до 15 серпня 2014 року колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.

З розрахунку заборгованості убачається, що дійсно 15 серпня 2014 року заборгованість за тілом кредиту зменшилася на 3475,49 доларів США (6805,57 - 3330,08) (а.с.4-6).

Як пояснив представник позивача, часткове погашення заборгованості сталося за рахунок коштів, що надійшли від реалізації автомобіля, переданого ОСОБА_2 добровільно Банку.

Надані позивачем на підтвердження цих доводів копія Акта від 09 жовтня 2013 року прийняття автомобіля позичальника та копія нотаріально посвідченої довіреності від 22 листопада 2013 року, виданої ОСОБА_2 Банку на право відчуження транспортного засобу, не можуть бути належними доказами вчинення відповідачем дій, які переривають перебіг строку позовної давності за спірним кредитним договором, оскільки автомобіль марки Daimler-Chrysler 313D тип автобус - D, реєстраційний номер НОМЕР_1 було відповідачем передано як заставне майно за іншим кредитним договором № 107119 від 28 вересня 2007 року (а.с.83,84).

Не може вважатися належним доказом переривання перебігу строку позовної давності і заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2013 року, яким було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль Mercedes-Benz реєстраційний номер ае 2086 bt, належний відповідачу, в рахунок погашення заборгованості за іншим кредитним договором № 107103 від 04 вересня 2007 року (а.с.80).

Представником відповідача категорично заперечувалося вчинення відповідачем будь-яких дій про визнання заборгованості за кредитним договором, зокрема, здійснення ним 15 серпня 2014 року платежу на погашення заборгованості.

Позивачем такі заперечення не спростовані.

Копія меморіального ордеру №1 від 15 серпня 2014 року та Витяг з рахунку № НОМЕР_2 про списання кредиту 15 серпня 2014 року в сумі 3475,49 доларів США в погашення заборгованості за спірним договором не свідчать про визнання боргу відповідачем, оскільки не містять інформації про сплату зазначеної суми особисто відповідачем, або перерахування її з іншого рахунку за його згодою чи дорученням.

Не містить такої інформації і копія квитанції від 15 серпня 2014 року про сплату на рахунок Банку 45500 грн. в погашення заборгованості, оскільки платником цих коштів зазначено іншу особу (а.с.51).

Інших доказів на підтвердження визнання відповідачем заборгованості за кредитним договором та вчинення будь-яких дій щодо її погашення в межах строку позовної давності, позивачем не надано.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, неправильно застосував норми статей 264, 267 ЦК України та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором № DNL0AE00006181 від 16 жовтня 2006 року відмовити у повному обсязі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді