Справа № 598/1042/16-ц
провадження № 2/598/346/2016
РІШЕННЯ
іменем України
"23" грудня 2016 р. Збаразький районний суд Тернопільської області
в складі: головуючого суду - Гудими І.В.
при секретарі - Жиляк Н.Я.
з участю представника відповідача Галюка О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Збаражі справу за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Приліпко Олександр Дмитрович, до Національного заповідника «Замки Тернопілля» м.Збараж, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-
в с т а н о в и в :
До суду звернувся ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Приліпко О.Д., з позовом до Національного заповідника «Замки Тернопілля» м.Збараж, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) Національного заповідника «Замки Тернопілля» про припинення трудового договору №01-03/10-9К від 20.04.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади робітника з благоустрою з 20.04.2015 року у зв`язку із призовом на військову службу (п.3 ст.36 КЗпП України), поновлення ОСОБА_1 на посаді робітника з благоустрою Національного заповідника «Замки Тернопілля» з 21.04.2015 року, стягнення з Національного заповідника «Замки Тернопілля» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 24759 грн. 35 коп.. Крім того позивач просив поновити йому строк звернення до суду за захистом порушеного права. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 01 жовтня 2013 року він працював у Національному заповіднику «Замки Тернопілля» на посаді робітника з благоустрою. 10 квітня 2015 року позивачем надано до відділу кадрів Національного заповідника «Замки Тернопілля» повістку про призов на військову службу. Тоді ж йому, працівником відділу кадрів, було роз`яснено, що йому слід написати заяву про звільнення в зв`язку з призовом на строкову військову службу, що ним і було зроблено. Після цього, на підставі даної заяви, 20 квітня 2015 року його було звільнено з роботи з посади робітника з благоустрою Національного заповідника «Замки Тернопілля» у зв`язку із призовом на строкову військову службу (п.3 ст.36 КЗпП України). Із вказаним звільненням позивач не згідний, оскільки воно було проведено з порушенням ряду норм чинного на той час законодавства, в тому числі і ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону від 15.01.2015р., згідно якого за ним, як особою, призваною на строкову військову службу на особливий період, зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток.
Під час розгляду справи по суті до суду від представника позивача - адвоката Приліпка О.Д. надійшла заява про збільшення позовних вимог та просить суд, поряд з вимогами, які викладені у позовній заяві, стягнути з Національного заповідника «Замки Тернопілля» на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 21 квітня 2015 року по 10 жовтня 2016 року у розмірі 30634 грн. 45 коп. та стягнути з Національного заповідника «Замки Тернопілля» на користь ОСОБА_1 20000 гривень моральної шкоди. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди мотивує тим, що дії відповідача, внаслідок незаконного його звільнення, призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних його життєвих зв`язків і вимагають від останнього додаткових зусиль для організації свого життя.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Приліпко О.Д. в судове засідання не з`явилися, однак на адресу суду від представника позивача адвоката Приліпка О.Д. надійшла заява, в якій він просить слухати справу у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Представник відповідача Національного заповідника «Замки Тернопілля» Галюк О.В. позов не визнав, пославшись при цьому на те, що ОСОБА_1 працював на посаді робітника з благоустрою Національного заповідника «Замки Тернопілля» Скалацького замкового сектора. Позивачем 10 квітня 2015 року особисто було подано письмову заяву про звільнення з роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу. 20 квітня 2015 року Національним заповідником «Замки Тернопілля» на підставі заяви позивача винесено наказ про звільнення ОСОБА_1 , з яким останній був ознайомлений. Вважає, що звільнення позивача було проведено правомірно з дотриманням усіх вимог законодавства, в редакції, що діяли на час звільнення, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши в своїй сукупності здобуті докази, суд приходить до висновку, що даний позов слід задоволити частково виходячи із наступного.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач перебував із відповідачем у трудових відносинах, працюючи в Національному заповіднику «Замки Тернопілля» з 01 жовтня 2013 року на посаді робітника з благоустрою Скалатського замкового сектору Національного заповідника «Замки Тернопілля». Дана обставина знайшла своє підтвердження копією наказу №01-0318-13к від 25.09.2013 року про прийом на роботу ОСОБА_1 (а.с.127), копією запису у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 (а.с.11).
Наказом №01-03/10-9К від 20.04.2015р. ОСОБА_1 було звільнено 20 квітня 2015 року з посади робітника з благоустрою Скалатського замкового сектору Національного заповідника «Замки Тернопілля» у зв`язку з призовом на строкову військову службу і на підставі п.3 ст.36 КЗпП України. Вказаний наказ було видано на підставі власноруч написаної ОСОБА_3 заяви від 10.04.2015 року про звільнення з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу. Дані обставини знайшли своє підтвердження копією наказу №01-03/10-9К від 20.04.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи (а.с.14), копією запису у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 (а.с.12), копією заяви ОСОБА_1 від 10.04.2015 року (а.с.53), та не заперечується відповідачем.
Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №51 від 21.04.2015 року (а.с.17), поіменного списку від 21.04.2015 року (а.с.18), ОСОБА_1 21 квітня 2015 року був призваний на дійсну військову службу, зарахований в команду №73/6904 і направлений в обласний збірний пункт ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В період з 15 травня 2015 року по 26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у військовій частині ПП НОМЕР_3 на посаді стрільця - помічника гранатометника 2 відділення взводу вогневої підтримки 1 роти охорони 1 батальйону охорони. Під час проходження строкової військової служби у військовій частині ПП НОМЕР_3 вид військової служби солдата ОСОБА_1 не змінювався. Дані обставини знайшла своє підтвердження копією витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 15.05.2015 року №12 (а.с.19), витягом із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 26.10.2016 року №269 (а.с.120), повідомленням командира військової частини ПП НОМЕР_3 за №35/3885 від 08.12.2016 року (а.с.119).
Згідно п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, що діяла на час звільнення) підставою
припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Крім того, відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.
Також, відповідно до ч.2 ст.119 КЗпП України (в редакції, що діяла станом на час звільнення) передбачалось, що працівники, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", «Про альтернативну (невійськову) службу»,«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Згідно ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Крім того, Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України 15 січня 2015 року, та набравши законної сили 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі на території Тернопільської області.
Законом України від 27 березня 2014 року № 1169- VIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (набрав чинності з 01 квітня 2014 року) внесено зміни до КЗпП України, законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.
Таким чином, згідно чинного законодавства, після оголошення Президентом мобілізації, в Україні наступає особливий період.
Враховуючи все вищевказане суд вважає, що на час звільнення позивача 20 квітня 2015 року в Україні, згідно з Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014, діяв особливий період, в зв`язку з чим на спірні правовідносини поширювались вимоги ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України.
Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 був призваний та проходив строкову військову службу у військовій частині ПП НОМЕР_3 на посаді стрільця - помічника гранатометника 2 відділення взводу вогневої підтримки 1 роти охорони 1 батальйону охорони в період з 20 квітня 2015 року по 26 жовтня 2016 року, тобто більше 1 року, тому суд вважає, що звільнення позивача з посади відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України (в редакції, яка існувала на час звільнення) було проведено відповідачем правомірно.
Крім того, в ході розгляду справи по суті, було встановлено, що позивач не звертався до відповідача по питанню поновлення його на роботі в межах річного строку, тобто строку, який
визначений ч. 3 ст.119 КЗпП України, ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок та

військову службу", п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, як гарантії для працівників при призові на військову службу. Дана обставина знайшла своє підтвердження довідкою за №01-021-573/3 від 19.12.2016 року виданою Національним заповідником «Замки Тернопілля» (а.с.129) та не заперечується представником позивача. Крім того, суд бере до уваги ту обставину, що з позовом до суду позивач звернувся лише 01.07.2016 року, про що свідчить штемпель на рекомендованому листі, адресованому Збаразькому районному суду Тернопільської області (а.с.29).
А тому, суд, враховуючи вищевказане та те, що з вимогами про поновлення на роботі позивач звернувся поза межами річного строку, приходить до висновку щодо в даному випадку позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу №01-03/10-9К від 20.04.2015 року про припинення трудового договору в частині звільнення ОСОБА_1 з посади робітника з благоустрою Скалатського замкового сектору Національного заповідника «Замки Тернопілля» та позовні вимоги щодо поновлення його на роботі не підлягають до задоволення.
Разом з тим, враховуючи те, що за позивачем, відповідно до вищевказаних норм чинного законодавства, які існували на час виникнення правовідносин, а саме на час призову на військову службу, зберігається середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, однак не більше одного року, тому суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку підлягають до задоволення, однак в межах стягнення середньої заробітної плати за один рік, тобто за період з 21 квітня 2015 року по 20 квітня 2016 року.
При цьому середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до наданої Національним заповідником «Замки Тернопілля» довідки про заробітну плату за №01-02/01-325/1 від 21.06.2016 року (а.с.15) заробітна плата позивача за квітень 2015 року становить 1630 грн. 65 коп., за березень 2015 року - 1223 грн., що разом складає 2853 грн. 65 коп..
Кількість відпрацьованих робочих днів у березні 2015 року 21, у квітні 13, що разом становить 34 дні. В зв`язку з чим середньоденний заробіток ОСОБА_1 згідно із розрахунку (2853,65 грн. : 34 дні) складає 83,93 грн..

Кількість робочих днів для розрахунку за період з 21 квітня 2015 року по 20 квітня 2016 року становить 247 днів.
Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за період з 21 квітня 2015 року по 20 квітня 2016 року складає 20730 гривень 71 копійку (83,93грн. х 247 робочих днів = 20730 грн. 71 коп).
Крім того, суд вважає, що не підлягають до задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача в його користь 20000 гривень завданої моральної шкоди.
Позивачем не представлено і в судовому засіданні не здобуто доказів завдання позивачеві моральної шкоди, а саме завдання йому моральних страждань, втрати нормальних його життєвих зв`язків та додаткових зусиль позивача щодо організації свого життя, внаслідок винесення оспорюваного наказу про звільнення його з роботи в зв`язку з призовом на військову службу, як того вимагає ст.247-1 КЗпП України.
Крім того, відповідно до частин 1, 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи або юридичної особи.
Разом з тим, позивачем не надано, а в судовому засіданні не здобуто, належних доказів того, що неправомірними діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода.
Суд не приймає до уваги посилання позивача щодо безпідставної відмови відповідача у видачі йому трудової книжки при звільненні, оскільки це не знайшло свого підтвердження в ході розгляду даної справи по суті. При цьому судом встановлено, що після ознайомлення з наказом про звільнення позивача було проінформовано про те, що йому необхідно отримати свою трудову книжку та проставити свій підпис у книзі обліку руху трудових книжок, однак позивач відмовився це зробити. Дана обставина знайшла своє підтвердження показами свідка ОСОБА_4 , актами від 25.07.2016 року та від 10.04.2015 року (а.с.54-55).
При цьому суд вважає, що дії посадових осіб відповідача по намаганню вручити позивачу трудової книжки при звільненні є правомірними та повністю відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року.
Посилання представника позивача на ту обставину, що «адміністрація відповідача не була позбавлена можливості направити трудову книжку цінним листом на адресу позивача, де він зареєстрований» суд також не приймає до уваги, оскільки відповідно до п.4.2 даної Інструкції пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. При цьому судом встановлено, що письмової згоди на пересилання своєї трудової книжки позивач не надавав.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки від сплати судового збору при зверненні до суду із цим позовом позивач був звільнений, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1378 (однієї тисячі триста сімдесят вісім) гривень.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 10-11, 60, 88, 212-215, 218, 292 ЦПК України, ст.ст. 36, 119 КЗпП України, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VII від 15.01.2015 року, Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України 15 січня 2015 року, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу", суд,-

в и р і ш и в :
Позов задовольнити частково.
Стягнути із Національного заповідника «Замки Тернопілля» м.Збараж Тернопільської області, , в користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 20730 (двадцять тисяч сімсот тридцять) гривень 71 копійку середнього заробітку за період з 21 квітня 2015 року по 20 квітня 2016 року.
Стягнути із Національного заповідника «Замки Тернопілля» м.Збараж Тернопільської області, , в користь держави 1378 гривень судового збору.
В решті позову відмовити.
Дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Тернопільської області через Збаразький районний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вказане рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: І. В. ГУДИМА