Провадження № 2-о/761/49/2016
У Х В А Л А

Іменем України

26 квітня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Маліновської В.М.

при секретарі Кріт М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Державна реєстраційна служба України, Київська міська рада, про встановлення факту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 (далі - Заявник) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якій просив встановити факт набуття ним (ОСОБА_1) права власності за набувальною давністю на сарай площею 69,20 кв.м., що знаходиться у за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги Заявник обґрунтовує тим, що в 1973 році його родина отримала ордер на квартиру АДРЕСА_1. Навпроти будинку знаходився сарай, площею 69,20 кв.м., в якому попередні мешканці квартири АДРЕСА_1 зберігали вугілля для опалення квартири, оскільки централізованого опалення на той час не існувало. Кому належить дане нерухоме майно Заявнику відомо не було, вважав, що сарай відноситься до власності колишніх господарів зруйнованого будинку, що знаходиться навпроти будинку № 14. З 1973 року сім'я Заявника почала користуватись сараєм, як своєю власністю - спочатку для зберігання вугілля для опалення квартири, в подальшому для господарських потреб, періодично проводили ремонт вказаного приміщення та використовували на власний розсуд. Згідно листа Київської міської ради від 16.06.2015р. Заявника повідомлено, що будівля - сарай, зазначена на кадастровому плані ділянки, не відноситься до власності територіальної громади міста Києва та відсутня інформація стосовно цієї будівлі. Таким чином, сім'я Заявника безперешкодно користується спірним майном з 1973 року, тобто 42 роки, а тому є всі підстави для визнання факту набуття Заявником права власності за набувальною давністю на сарай, площею 69,20 кв.м., що знаходиться в м. Києві за адресою АДРЕСА_1.

При цьому Заявник вказував на те, що питання набуття ним права власності на сарай має вирішуватись саме у порядку окремого провадження, оскільки до такого висновку прийшов Верховний Суд України здійснивши «АНАЛІЗ деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» у 2013р. та вказавши про це в листі від 01.07.2013р. Так, Верховний Суду України, зокрема зазначив: «По-перше, у ст. 344 ЦК, ч. 4 якої прямо передбачено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду, не зазначено, що до суду потрібно звертатися саме з позовом, як це визначено у ст.392 ЦК. По-друге, відповідно до ст.234 ЦПК в окремому провадженні розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно зі ст. 256 ЦПК, крім конкретно перелічених фактів, що мають юридичне значення, - у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно зі ст. 19 Закону N 1952-IV підставою для державної реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили. Таким рішенням суду може бути як рішення про набуття права власності за набувальною давністю, ухвалене за результатами розгляду справи в позовному провадженні, так і рішення суду про встановлення факту набуття права власності за набувальною давністю, ухвалене за результатами розгляду справи в окремому провадженні, за наявності необхідних підстав для такого набуття - добросовісного, відкритого і безперервного володіння майном упродовж певного строку, про які має бути зазначено в мотивувальній частині.».

Отже Заявник стверджував про те, що питання набуття ним права власності на сарай має бути розглянуто саме у порядку окремого провадження, оскільки особи, яка була б власником нерухомого майна, не має.

При відкритті провадження у вказаній цивільній справі окремого провадження судом залучено до участі у розгляді справи в якості заінтересованої особи територіальну громаду м. Києва в особі Київської міської ради (а.с.46).

Ні до початку слухання справи, ні під час судового розгляду по суті, від жодної заінтересованої особи ні пояснень, ні заперечень щодо вимог ОСОБА_1 не надійшло.

В судовому засіданні Заявник заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення Заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що між сторонами фактично наявний спір щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст.234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 256 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях є власниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Дарницькою дистанцією колії 15 липня 2008 року згідно з розпорядженням (наказом) від 15 липня 2008р. № 40 (а.с.8а).

Як зазначив Заявник, 04.10.1973р. члену його сім'ї - ОСОБА_5, на підставі Розпорядження начальника та профспілки Дарницької дистанції колії від 20.09.1973р. № 128 було видано ордер № 18 на право зайняття жилої площі - АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 16.06.2015р. № 062-12/08-6660 встановлено, що нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 не належить до об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва (а.с.9). Відповідно до листа відокремленого підрозділу Дарницької дистанції колії Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» від 02.07.2015р. № пч-2/10-778 встановлено, що нежитлове приміщення, сарай, яке знаходиться на земельній ділянці за адресою у АДРЕСА_1 не належить до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західної залізниці» (Дарницька дистанція колії), відомості про рік забудови нежитлового приміщення відсутні (а.с.75).

Так, допитаний в судовому засіданні 22.12.2015р. свідок - ОСОБА_5 повідомив суду, що в 1973 році йому та його дружині ОСОБА_3 було виділено житло - АДРЕСА_1. Біля вказаного будинку стояв сарай, яким свідок користувався для складання дров, бо централізованого опалення на той час не було. Вказаним сараєм свідок користувався з 1973р. по 1991р., потім розлучився з дружиною та виїхав на нове місце проживання, проте в 2007 році після розлучення з другою дружиною повернувся проживати в АДРЕСА_1. Ніхто йому сарай в користування офіційно не передавав, колишні мешканці АДРЕСА_1 отримали інше житло та виїхали, а свідку надали житло (вказану квартиру №1). За весь час користування сараєм ОСОБА_5 сам підтримував його належний стан, а потім це робив і його син - Заявник (а.с.61-62).

Допитаний в судовому засіданні 04.03.2016р. свідок - ОСОБА_6, який проживає в АДРЕСА_6, пояснив суду, що у 1973 році він заселився до АДРЕСА_6, на той час спірний сарай вже був у користуванні ОСОБА_5. Весь той час, який вони ним користувались, вони проводили ремонтні роботи зазначеного сараю та користувались ним відкрито, інші особи ним не користувались. Сам будинок № 14 був побудований у 1914 році та належить Дарницькій дистанції колії № 14, всього в будинку три квартири в яких проживає три родини - кожна має свій сарай (а.с.79-80).

Відповідно отриманої на запит суду відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 30.12.2015р. № 17064 (И-2015) встановлено, що згідно з даними Бюро за адресою АДРЕСА_1 проведена реєстрація права власності на квартири за фізичними особами. По нежитловому фонду за вказаною адресою реєстрація права власності не проводилась (а.с.70).

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України).

Частиною 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме Заявник (ч.1 ст.60 ЦПК України), є законний об'єкт володіння, добросовісність заволодіння цим об'єктом, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Добросовісність володіння означає, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду.

Як зазначено в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Таким чином, особою, яка володіє чужим майном є не власник і власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном).

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Заявник посилався на те, що його родина добросовісно заволоділа сараєм при заселенні до будинку, відкрито та безперервно володіла цим нерухомим майном протягом 10 років, в тому числі з 01.01.2001р. і по даний час, а тому він набув права власності на це майно, про що просив встановити факт набуття.

Відповідно до ст.328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 15 ЦК України визначає: Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже належним способом захисту права власності з урахуванням положень ст.16ЦК України у випадку, коли особа вважає, що вона набула з тих чи інших підстав право власності на нерухоме майно, є саме визнання за нею права власності, а не встановлення факту набуття права власності.

У пункті 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року суд касаційної інстанції роз'яснив, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

При цьому посилання заявника на лист Верховного Суду України за 01.07.2013р., складений за наслідками аналізу судової практики - «АНАЛІЗ деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», не є самостійною та достатньою підставою для захисту його права (ОСОБА_1), яке на даний час не визнано у встановленому законодавством порядку, саме шляхом встановлення факту набуття права власності.

Таким чином суд приходить до висновку, що у даному випадку захист цивільного права ОСОБА_1 має здійснюватись саме у позовному провадженні, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду про визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Відповідно до ч.4 ст.256 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Враховуючи те, що спір про право було виявлено саме під час розгляду справи по суті, то суд приходить до висновку про необхідність залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту набуття права власності на сарай.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 8, 208-210, 256, 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: