АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

13 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «ДоброБут» про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні житловим та приміщенням та речами, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом та після уточнення позовних вимог просив зобов'язати ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» та ТОВ «ДоброБут» усунути перешкоди у праві користування житловим приміщенням в квартирі 120, секція 3, будинку АДРЕСА_1 та речами, які знаходяться у цьому приміщенні /а.с. 2-5, 58-66/.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2016 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено, скасовано арешт накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.08.2015 року /а.с. 174-176/.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 181-184/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Статтями 13, 41 Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної,творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Судом встановлено, що позивач звертаючись до суду з вищевказаним позовом посилається на те, що 01.03.2012 року між ним та ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» було укладено попередній договір купівлі-продажу з оплатою через акредитив № Р-3-9-25-2(3), відповідно до п.1 якого сторони зобов'язалися до 31.03.2013 року укласти договір купівлі-продажу квартири будівельний № 2-25-2(3) розташований на 9 поверсі у секції загальною площею 123,3 кв. метри, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2 попереднього договору сторони домовилися, що ціна основного договору буде складатися із суми в гривні, що еквівалентна 130 059, 94 долара США за курсом Національного банку України на день внесення коштів та суми відсотків нарахованих згідно договору.

Згідно п. 3 договору суму в розмірі 32 515 доларів США покупець зобов'язаний внести у формі безвідкличного покритого документального акредитиву відкритого в ПАТ КБ «ПриватБанк», решту суми, а саме 97 544, 94 долара США покупець зобов'язаний сплатити на розрахунковий рахунок продавця у день укладення основного договору.

15.07.2013 року сторони уклали попередній договір купівлі-продажу нерухомості № Р-78п/1 відповідно до умов якого сторони зобов'язалися в строк до 31.12.2020 року укласти договір купівлі-продажу паркувального місця № 78 загальною площею 12,3 кв. метри, розташованого на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1.

Оскільки договори були укладені в простій письмовій формі та не були одразу нотаріально посвідчені, позивач у червні 2015 року звернувся до суду з позовом про визнання попередніх договорів купівлі-продажу та додаткової угоди до них дійсними, посилаючись на ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договорів та на часткове виконання позивачем умов зазначених договорів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10.03.2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд зазначив, що договори, на які посилається ОСОБА_2, є новоствореним майном та спірні договори в цьому разі укладені відповідно до вимог чинного законодавства, а нотаріальне посвідчення та державна реєстрація нерухомості повинна бути здійснена лише після введення спірного майна до експлуатації та державної реєстрації, а також оплата грошових коштів через акредитив, тобто сторони зобов'язувалися укласти договори купівлі-продажу нерухомого майна (основні договори) саме в майбутньому, що прямо передбачено попередніми договорами купівлі-продажу, також в матеріалах справи відсутні докази того, що відбулося повне або часткове виконання зазначених договорів та додаткових угод.

Звертаючись у серпні 2015 року до суду з позовом про усунення перешкод у праві користування жилим приміщенням, ОСОБА_2 посилається на те, що крім вищевказаних договорів, на виконання умов додаткової угоди № 2 від 23.04.2014 року, укладеної між продавцем ТОВ «КУА «Фінансовий капітал» та покупцем ОСОБА_2, він здійснює щомісячну сплату грошових коштів на розрахунковий рахунок. ТОВ «КУА «Фінансовий капітал» на виконання попереднього договору йому було надано у користування квартиру 120 розташовану на 9 поверсі у секції 3 загальною площею 116,6 кв. метри по АДРЕСА_1, куди ОСОБА_2 вселився разом з дружиною ОСОБА_3

01.01.2013 року між ТОВ «ДоброБут» та ОСОБА_2 було укладено договір № Д-120 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, а 01.05.2013 року ОСОБА_2 отримав від ТОВ «ДоброБут» дозвіл на проведення будівельних робіт № Р-3-9-25-2(3) спірної квартири, а 06.05.2013 року ТОВ «ДоброБут» надало ОСОБА_2 технічні умови на архітектурно - планіровочне переобладнання квартир, обробку приміщення та підключення користувача до внутрибудівельних інженерних мереж.

Позивач вважає, що відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу від 01.03.2012 року покупець та продавець виконували свої зобов'язання щодо його виконання, що ці договори окрім положень про купівлю-продажу житлового приміщення містять елементи договору оренди житла з правом викупом, а відповідно до ч.2 ст. 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний лише за рішенням суду на вимогу наймодавця. Проте у квітні 2015 року представники відповідачів примусово виселили ОСОБА_2 із квартири, відключили квартиру від усіх комунікацій, були заблоковані ключі доступу на територію будинку, хоча будь-яких зобов'язань у ОСОБА_2 не існує, а тому просить задовольнити його позовні вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на квартиру 120, секція 3 будинку АДРЕСА_1 належить ТОВ «КУА «Фінансовий капітал», що підтверджується свідоцтвом про право власності від 10.09.2013 року індексний номер 9152943 /а.с. 138/.

Право користування чужим майном може виникати на підставі договору або закону, але жодним положенням договору № Р-3-9-25-2(3) не передбачено право користування житловим приміщенням, та не містить інших істотних умов передбачених ч.5 ст. 810-1 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування жилим приміщенням не підлягають задоволенню, так як ним не доведено факт отримання ним права користування спірним майном.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод користування речами, які знаходяться у спірному житловому приміщенні, то вони також не підлягають задоволенню, так як ці речі є невід'ємною частиною квартири (меблі, натяжна стеля та інші), на яку у позивача відсутнє будь-яке право, тому колегія суддів вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.