АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/181/16-ц 22-ц/774/1337/К/16
Справа № 214/181/16-ц Головуючий в першій
Категорія № 26 (III) інстанції - Попов В. В.
№ 22-ц/774/1337/К/16 Доповідач - Соколан Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Соколан Н. О.

суддів - Бондар Я. М., Зубакової В.П.,

за участю: секретаря Євтодій К.С.,

представника відповідача Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" - Куліша Олексія Григоровича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, -

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2014 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПАТ «ПГЗК»), і просив стягнути з відповідача на свою користь 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, у зв'язку з ушкодженням здоров'я, завданого внаслідок професійного захворювання під час роботи на підприємстві відповідача.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ПГЗК» на користь ОСОБА_4 30 000 грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з відповідача користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ПГЗК», ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального і процесуального права. Вважає, що судом помилково застосовано положення ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, які не поширюються на правовідносини, що склалися між сторонами. Належним відповідачем по справі має бути Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, на який покладено обов'язок відшкодування шкоди. Позивача було попереджено про шкідливі умови праці; позивач значно перевищив необхідний для отримання пільгової пенсії час роботи у шкідливих умовах праці. Вини відповідача у виникненні професійного захворювання не доведено. Розмір моральної шкоди не відповідає засада розумності та виваженості.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 05 січня 1973 року до 26 листопада 2012 року працював у відповідача помічником машиністу електровозу, машиністом електровозу, машиністом-інструктором локомотивних бригад в залізотранспортному цеху, де й отримав хронічне професійне захворювання, пов'язане з виконанням трудових обов'язків у важких та шкідливих для здоров'я умовах (а.с.8-17, 19-25).

Висновком медико-соціальної експертної комісії у грудні 2015 року позивачеві було встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково (а.с.18).

У зв'язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується відповідними медичними документами (а.с.28-36).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у звязку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов'язок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці встановлено актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.11.2015 року (а.с.12-15), а тому доводи відповідача про відсутність його вини у спричиненні моральної шкоди позивачу безпідставні.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку .

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_4 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. Так, позивач через профзахворювання не може відчути себе повноцінним членом суспільства та вимушений періодично звертатися до лікарів за лікуванням, через що змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Доводи представника відповідача про відсутність обов'язку ПАТ «ПівдГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу з тих підстав, що останній є суб'єктом страхування від нещасного випадку на виробництві, суперечать нормам діючого законодавства, оскільки Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачеві вперше стійкої втрати працездатності, не передбачає у 2008 році відшкодування застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоров'я Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Крім того, як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі про обізнаність позивача про умови праці при працевлаштуванні та ступінь вини самого позивача у виникненні у нього професійного захворювання, не знімають з відповідача обов'язку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" й нести відповідальність в установленому законом порядку за їх невиконання.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди необґрунтований та є завищеним. Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд не врахував роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не враховано характер отриманих професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість і моральних страждань позивача, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити його з 30 000 гривень до 25 000 гривень.

За таких обставин, апеляційна скарга ПАТ "ПівдГЗК" підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2016 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_4 змінити, зменшивши цей розмір з 30 000 грн. до 25000 (двадцять п'ять тисяч) грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: