АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача Мірошниченко О.М.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року в справі за позовом Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року Управління державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та з урахуванням уточнених позовних вимог просило виселити відповідачів з кімнати №4-4 гуртожитку УДСО при ГУ МВС України в м. Києві без надання їм іншого житлового приміщення.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.01.2016 позовні вимоги задоволено. Виселено з кімнати АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_4, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 та проживають у кімнаті АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Управління державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Справа № 755/32084/14
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5110/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять рішення суду першої інстанції змінити, яким виселити відповідачів з наданням іншого службового приміщення, відстрочивши таке виселення на зимово-весняний період до 01.07.2016. Посилаються на незаконність рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказують, що стаж роботи ОСОБА_3 в системі МВС України 12 років, тому останній має право претендувати на закріплення за сім'єю спірної кімнати як службової, у зв'язку з чим не можна виселяти без надання іншого житла. Зазначили, що судом не було враховано права неповнолітніх дітей відповідачів та не залучено до справи Служби з прав дітей.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що стаж роботи ОСОБА_3 в УДСО, у віданні якого знаходиться службове приміщення, складає 9 років, що надає право позивачу на виселення відповідачів із займаного ними спірного жилого приміщення.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

З матеріалів справи вбачається та встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_3 проходив службу атестованих працівників в УДСО з 01.11.1998 по 01.11.2007 та був відряджений для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в м. Києві, наказом УДСО від 01.11.2007 №117 о/с. Вислуга років в Державній службі охорони на день відрядження становить 9 років (а. с. 17, 19). На підставі ордеру Управління ДСО при ГУМВС України в м. Києві на житлову площу в гуртожитку серії 000074 від 15.06.2001 ОСОБА_3 як працівнику Управління ДСОУ та його дружині ОСОБА_4 було надано для проживання кімнату АДРЕСА_3 (а. с. 14). З метою поліпшення житлових умов ОСОБА_3 разом з його сім'єю був переселений до кімнати АДРЕСА_1, в якому проживають відповідачі згідно Наказу МВС України Департаменту державної служби охорони закріплений на правах повного господарського відання за УДСО при ГУМВС України в м. Києві (а. с. 102-104). На утриманні відповідачів знаходяться діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 На підставі рапорту ОСОБА_3 від 17.05.2011 (а. с. 15), його було звільнено з органів внутрішніх справ згідно п. 64 п.п. «ж» за власним бажанням відповідно до Наказу ГУ МВС України в м. Києві № 281 о/с від 24.05.2011 (а. с. 16). Про виселення із спірної кімнати ОСОБА_3 до 15.04.2015 було повідомлено письмово на підставі вищевказаного пункту Положення, яке останній отримав 25.05.2015 (а. с. 18) , але досі займає спірне приміщення. В зв'язку з наведеними обставинами позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 5 ст. 12, ст.ст. 31, 43 ЖК України жилі приміщення в будинках державного і громадського жилого фонду надаються громадянам у встановленому законодавством порядку. В тому числі з додержанням черговості.

Згідно з ч. 2 ст. 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.

Таким чином, відносини, які виникають у зв'язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом України та іншими актами житлового законодавства (частина перша ст. 3 ЖК України).

За правилами ст. 51 ЖК України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК Української PCP, ордер виданий громадянинові на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. В спеціальному ордері вказується дата видачі ордера, найменування населеного пункту, а також підприємства, установи, організації, які являються власниками гуртожитку, номер та серія ордера, прізвище, ім'я, по-батькові особи, яка отримує житлову площу в гуртожитку, місце його роботи, адреса місцезнаходження гуртожитку, рішення на підставі якого видано ордер, склад сім'ї (додаток до Примірного положення про гуртожитки).

Пунктом 1 Розділу ІІ Положення про гуртожитки затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 № 84 передбачено, що вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що вселення до гуртожитків проводиться на підставі ордера.

Матеріали справи свідчать, що 15.06.2001 ОСОБА_3, як працівнику Управління ДСОУ та його дружині ОСОБА_4 було видано ордер на житлову площу в гуртожитку серії 000074 від 15.06.2001, а саме кімнату АДРЕСА_3 (а. с. 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 132 ЖК України визначає підстави виселення з гуртожитку працівників, які поселилися у зв'язку з роботою, без надання іншого жилого приміщення, зокрема за власним бажанням без поважних причин.

Згідно з ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний гуртожиток належить УДСО при ГУМВС України в м. Києві і призначається для проживання працівників управління охорони та його структурних підрозділів на період їх роботи в підрозділах Державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві та, як виняток, членів їх сімей.

Відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

ОСОБА_3 з 01.11.1997 по 01.11.2007 проходив службу атестованих працівників в УДСО та після був відряджений для проходження служби до Головного управління МВС України в м. Києві, наказом УДСО при ГУМВС України в м. Києві №117 о/с від 30.10.2007. На підставі рапорту ОСОБА_3 від 17.05.2011 (а. с. 15), його було звільнено з органів внутрішніх справ згідно п. 64 п.п. «ж» за власним бажанням відповідно до Наказу ГУ МВС України в м. Києві № 281 о/с від 24.05.2011 (а. с. 16).

Таким чином, позивач пропрацював в системі МВС, до складу якого входило і УДСО при ГУМВС України в м. Києві, більше 10 років з 1997 року по дату звільнення 2011 року, тому може бути виселеним із спірного житлового приміщення лише з наданням іншого.

Суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув, в зв'язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів враховує Рішення у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 відповідно до якого « … Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

При вирішенні питання про виселення, колегія суддів встановивши баланс між інтересами родини заявників із двома неповнолітніми дітьми, які тривалий час були наймачами спірного житла, та інтересами держави в особі позивача вважає за необхідним зазначити, що особа яка прослужила в органах МВС України більше 13 років не може бути виселена з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги про надання іншого житлового приміщення не можуть бути задоволенні, оскільки таке приміщення не було запропоноване позивачем під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги знайшли часткове своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-318 ЦК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк