АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Чобіток А.О.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ІзПЗПС у м. Києві Левенець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лава і Куче Україна», треті особи: Інспекція з питань захисту прав споживачів у м. Києві, Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів про відшкодування матеріальної шкоди, пені, завданої неякісним наданням послуг, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Лава і Куче Україна», треті особи: Інспекція з питань захисту прав споживачів у м. Києві, Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів про відшкодування матеріальної шкоди, пені, завданої неякісним наданням послуг. Стягнуто з ТОВ «Лава і Куче Україна» на користь ОСОБА_1 36,00 грн. пені за порушення строків виконання зобов'язань, вирішено питання щодо судового збору.

Справа №753/20286/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9667/2016
Головуючий у суді першої інстанції:О.М. Колесник
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не в повній мірі з'ясував обставини справи, які мали суттєве значення для правильного її вирішення, не дослідив надані докази, дослідження яких має суттєве значення при вирішенні справи. Вважає безпідставним висновок суду щодо недопустимості висновку експерта та не застосуванні при вирішенні даного спору п.2 ч.4 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_1 вказав на те, що відповідач надав йому неякісні послуги, фактично зіпсував сукню, чим заподіяв йому матеріальну шкоду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в ній. Просив скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Представник третьої особи - Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві Левенець В.О. також апеляційну скаргу підтримала, просила суд про її задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила суд її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування 9939,00 грн. матеріальної шкоди, завданої неякісним наданням послуг, 400, 00 грн. вартості хімчистки, 420,00 грн. пені, 3000,00 грн. витрат на проведення експертизи, суд першої інстанції законно та обгрунтовано виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, з огляду на таке.

Положеннями статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За правилами ч.1 ст.901 ЦІК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 року №3161-IV договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція.

Пунктом 9 Правил побутового обслуговування населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №313 від 16.05.1996 року визначено, що побутові послуги надаються замовникам згідно з угодами, документальним підтвердженням укладення яких є такі документи: договір, розрахунковий документ встановленої форми.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.01.2015 року ОСОБА_1 здав до хімчистки ТОВ «Лава і Куче Україна» весільну сукню своєї дружини з під'юбником для хімічного чищення. Під час оформлення замовлення на послуги хімчистки між позивачем та відповідачем було підписано квитанцію-договір від 14.01.2015 року.

Згідно роз'яснень пункту15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» виходячи з правил ст.ст. 153, 154 ЦК України, видача й одержання квитанції (квитанції-замовлення, квитанції-зобов'язання) іншого документа на підтвердження укладення договору про побутове обслуговування свідчить про згоду сторін з усіма його умовами. Отже, ці умови є обов'язковими для сторін і суд повинен виходити з них при вирішенні спору, коли не буде встановлено, що вони не відповідають фактичним даним або суперечать чинному законодавству.

Так, ОСОБА_1, підписавши вказаний документ, засвідчив свою згоду з його змістом, а саме: вартістю виробу (весільної сукні) - 4000 грн., ступінь зносу - 50%, дефекти виробу - бруд, загальне забруднення. Крім того, зазначена квитанція-договір містить наступне положення: «з правилами прийому замовлення і можливістю виявлення прихованих дефектів згідно з витягом з ГСТУ 201-03-96 ознайомлений» (а.с.7).

Отже, між ОСОБА_1, як споживачем, та ТОВ «Лава і Куче Україна», як надавачем послуг, виникли зобов'язальні відносини з приводу надання послуг, договір містить всі необхідні істотні умови, процент зношеності визначено відповідно до положень Інструкції щодо надання послуг з хімічної чистки та фарбування (перефарбування) виробів, затвердженої Наказом Українського союзу об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення № 20 від 27.08.2000 року.

У відповідності до ст.525 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею.631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

ОСОБА_1 виконав умови зазначеного договору, сплатив вартість послуг, надав виріб для чищення. У свою чергу, ТОВ «Лава і Куче Україна» своїх зобов'язань за договором не виконала у зазначені в квитанції строки. Порушивши строки з надання послуг у три календарних дні повернула виріб після хімчистки 19.01.2015 року, а не 16.01.2015 року, як було зазначено у квитанції.

Відтак, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, як це передбачено п.3 ч.1 ст.611 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до положень ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», судам слід мати на увазі, що неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, визначаючи розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судом правильно застосовано ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка є спеціальною нормою права і регулює дані правовідносини, визначивши, що стягненню підлягає пеня у розмірі трьох відсотків від вартості наданих послуг (400 грн. х 3% х 3 дні (з 16.01.2015 року по 19.01.2015 року), що становить 36,00 грн.

Твердження ОСОБА_1 про те, що адміністратор самостійно вписала вартість виробу та ступінь зносу, не ознайомила його з відомостями про встановлені ступені зносу, тощо, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки дії ОСОБА_5 щодо підписання квитанції були добровільними, як клієнта та замовника послуги, з метою вчинення правочину. Позивач підписав квитанцію власноручно, що свідчить про те, що він отримав всю інформацію про послугу, що надається зазначену в цій квитанції.

Крім того, як зазначала представник відповідача вся достовірна та необхідна інформація щодо надання послуг (щодо ступенів зносу виробів, щодо можливості проявлення прихованих дефектів та інша необхідна, достовірна та доступна інформація, що стосується надання послуг хімчистки) розміщена в куточку споживача у доступній та наочній формі відповідно до Правил побутового обслуговування населення, затверджених постановою КМУ від 16.05.94 р. №313 та на наочних інформативних табличках, а також міститься в самій квитанції-договорі на лицьовій та зворотній стороні.

Разом з тим, зі змісту квитанції вбачається, що ОСОБА_1 був попереджений щодо можливості пошкодження камінців та бісеру на сукні, а також був попереджений про можливість залишення плям після проведення хімчистки через їх застарілість, оскільки сукня понад 6 років зберігалася у забрудненому стані, та при невідомих умовах її зберігання.

Посилання ОСОБА_1 на необхідність дослідження відеозапису з метою встановлення зміни кольору сукні суд оцінює критично, оскільки відеозапис не може слугувати доказом «білосніжності» сукні під час здавання та не вказує на різницю у стані сукні до та після хімічного чищення.

Щодо посилання позивача на ту обставину, що ТОВ «Лава і Куче Україна» нібито визнало факт неякісного надання послуги, оскільки прийняло сукню для усунення недоліків, не відповідає дійсності, оскільки спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: двома листами відповідача, адресованими позивачу щодо результатів службової перевірки умов надання послуги з хімічного чищення весільної сукні, крім того відповідач не міг вчинити інакше, оскільки зобов'язаний прийняти будь-які заяви, скарги, претензії споживачів, та за бажанням клієнта вироби у випадку наявності конфлікту та невдоволення результатами послуг.

Твердження ОСОБА_1 щодо незастосування судом при ухваленні рішення ч. 4 ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів» колегія суду зазначає наступне.

Відповідно до вказаної норми, на вимогу споживача продавець (виконавець, виробник) зобов'язаний надати йому контрольно-вимірювальні прилади; документи про якість, безпеку, ціну продукції. У разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов'язаний організувати проведення експертизи продукції, що проводиться за рахунок останнього. Проте даний закон не містить положень коли саме виникає необхідність в підтвердженні недоліків товару експертизою і хто визначає таку необхідність.

Крім того, для проведення такого роду експертиз необхідна ініціатива споживача (оскільки у випадку відсутності згоди споживача, підприємство буде нести необґрунтовані витрати на організацію та проведення експертизи), погодження конкретного переліку питань для експерта для уникнення непорозумінь та двозначності.

Як вбачається, ОСОБА_1 не звертався до ТОВ «Лава і Куче Україна» із заявою про проведення експертизи весільної сукні, отримав сукню з хімчистки 19.01.2016 року. Проведення експертного товарознавчого дослідження сукні було його власним волевиявленням.

Висновки суду щодо визнання експертного товарознавчого дослідження №14237 від 28.05.2015 року недопустимим доказом у справі є законними та обґрунтованим виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ.

Статтею 10 вказаного Закону встановлено вимоги до осіб, які можуть бути судовими експертами, а саме: до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо - кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до Розділу VI Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2015 року № 301/5, у разі прийняття комісією рішення про присвоєння (підтвердження) кваліфікації судового експерта особі протягом 10 робочих днів видається свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта з певного виду експертної спеціальності (далі - Свідоцтво) або робиться відмітка у Свідоцтві про продовження терміну його дії. Якщо строк дії Свідоцтва не продовжений свідоцтво вважається недійсним.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 147 ЦПК України, у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім'я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав, докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання. У висновку експерта обов'язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків.

Частиною 2 статті 53 ЦПК України визначено, що як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

Статтею 9 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України.

Відповідно до п. 2 та п. 7 Порядку ведення державного Реєстру атестованих судових експертів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2012 року №492/5, вказаний реєстр - це офіційна електронна база даних, що ведеться з метою створення інформаційного фонду про осіб, які отримали в порядку, передбаченому Законом України «Про судову експертизу», кваліфікацію судового експерта. Судові експерти, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, включаються до Реєстру на підставі заяви судового експерта, форма якої наведена у додатку 2 до цього Порядку.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює не тільки належність, допустимість доказів, але й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їхній сукупності.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію цифрового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ст. 64 ЦПК України).

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом було достеменно встановлено, що ОСОБА_6 станом на дату проведення експертизи не мала статусу судового експерта, що підтверджується витягом з Реєстру атестованих судових експертів, доступ до якого відкрито на сайті Міністерства юстиції України - картка атестованого судового експерта ОСОБА_6 - свідоцтво недійсне з 15.12.2011 року (наказ № 516 від 15.12.2011 року).

Та обставина, що відповідно до рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Мінюсту України № 55 від 27.05.2016 року ОСОБА_6 було підтверджено кваліфікацію судового експерта та видано свідоцтво НОМЕР_1, а судового експерта ОСОБА_6 включено до державного Реєстру атестованих судових експертів, як експерт, що не є фахівцем державної спеціалізованої установи (картка атестованого судового експерта додається) не береться колегією суддів до уваги, оскільки ОСОБА_6 підтвердила кваліфікацію та пройшла відповідну атестацію судового експерта вже після проведення нею експертизи сукні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту надання відповідачем неякісної послуги, факту заподіяння матеріальної шкоди зіпсуванням речі, а тому висновок суду про відмову в цій частині позову, а також в стягненні сплаченої вартості наданої послуги, стягненні витрат на проведення експертного товарознавчого дослідження є законним та обґрунтованим.

Недоведеними є доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновку суду у відмові відшкодування витрат на правову допомогу з огляду на таке.

Згідно з вимогами п.2 ч.2 ст.79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. На сьогоднішній день єдиним законом, що регламентує вимоги до осіб, які надають правову допомогу, є Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року. Інші закони, які передбачали б випадки надання правової допомоги іншими фахівцями в галузі права, Верховною Радою України не приймалися.

Відповідно до ст. 56 ЦПК України, особа, яка надає правову допомогу, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Особа, яка надає правову допомогу, є іншим учасником цивільного і процесу, його процесуальний статус встановлений Параграфом 2 Глави 4 ЦПК, зокрема така особа має бути обов'язково спеціалістом у галузі права, залучається до участі у цивільному процесі окремою ухвалою, і займається виключно консультацією сторони й підготовкою документів, при цьому має право знайомитися з матеріалами справи.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які свідчили б про те, що ФОП ОСОБА_7 має право на надання правової допомоги та що він був залучений до участі у справі як особа, яка надає правову допомогу, не містять матеріали справи і доказів того, що ОСОБА_7 є адвокатом.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: