АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Григорченко Е.І., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Фіаніт-А», треті особи: Жовтневий відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

29 жовтня 2015 року представник ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду, за яким просив суд винести рішення, яким усунути ОСОБА_2, як власнику нежитлового приміщення, перешкоди, які чинить йому відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Фіаніт-А» у його законному праві володіння, користування та розпорядження належним йому нежитловим приміщенням № 129 поз. 1-13.1. загальною площею 125,2 кв.м, розташованого у житловому будинку літ. А-6 на першому поверсі по АДРЕСА_1 зобов'язавши Жовтневий ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції виселити відповідача з вказаного приміщення. В обґрунтування позову зазначав, що позивачу належить нежитлове приміщення у АДРЕСА_1 поз.1-13,1, яке позивач отримав на підставі договору дарування, яке належало ОСОБА_5, але відповідач, який є колишнім власником спірного приміщення чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні його майном.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2016 року ухвалено: позов ОСОБА_2 до ТОВ фірма Фіаніт-А, треті особи: Жовтневий відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно інформаційній довідці позивачу на підставі договору дарування належить нежитлове приміщення АДРЕСА_1

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження перешкоджання відповідачем у користуванні та розпорядженні позивачем належним йому приміщенням, всі доводи, викладені у позові та в судовому засіданні є припущеннями, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо усунення перешкод у праві володіння, користування та розпорядження нежитловим приміщенням позивачу зі сторони відповідача -юридичної особи шляхом виселення відповідача із вказаного нежитлового приміщення.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що позивач є громадянином держави Ізраїль, де він і проживає (а.с.5-6).

Згідно договору дарування нежитлового приміщення від 21 серпня 2000 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар нежиле приміщення в жилому будинку літ. А-6, на першому поверсі приміщення № 120 (поз.1-13,1) загальною площею 125,2 кв.м, яке належало дарувателю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 липня 2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. за реєстром № 1589 і зареєстрованим у Дніпропетровському інвентарбюро 24 липня 2000 року за № 16-11Ф-854-35.

Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. та зареєстрований за реєстром № 2378 і зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 10 червня 2014 року за реєстраційним номером 01 (а.с.10-12).

Між сторонами у справі щодо права власності на вказане спірне приміщення був спір, який розглядався судовими інстанціями(а.с.60-77) за переглядом якого власником є позивач.

В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач займає належне приміщення на праві власності позивачу, не встановлено порушеного права власності позивача зі сторони відповідача, оскільки він знаходиться в іншій державі, а доказів наявності перешкод у здійсненні свого права власності позивач в особі своїх представників суду не надав.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі перевірених доказів судом першої інстанції не встановлені обставини порушення прав позивача на користування нежитловим приміщенням зі сторони відповідача, а тим паче на володіння та розпорядження цим майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

З матеріалів справи правових підстав для задоволення позову не вбачається.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Згідно до вимог статті 15 ЦК України, ч.1 - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; ч.2 - кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Разом з тим згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України, - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно статті 4 ЦПК України, ч.1 - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно заявлених позовних вимог позивач повинен був довести, що його право власника нежитлового приміщення порушено зі сторони відповідача.

Звернення представників позивача до правоохоронних органів не є доказами чинення перешкод позивачу у здійсненні права власності нежитлового приміщення зі сторони відповідача.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявності порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача за обставинами справи.

Позовна вимога щодо усунення перешкод позивачу у здійсненні права власності шляхом виселення з нежитлового приміщення юридичної особи є безпідставною, оскільки суперечить засадам цивільного і житлового законодавства, яке не передбачає виселення юридичної особи із нежитлового приміщення, тобто вибраний позивачем спосіб захисту свого права власності не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки поняття «виселення» законодавець пов'язує лише відносно «житлового» приміщення.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, стосуються переоцінки доказів у справі, що не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді Е.І. Григорченко

З.М. Пономарь