АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2359/16 Головуючий 1 інст. - Овдієнко В.В.
Справа № 621/2334/15-ц Доповідач - Кругова С.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого -Кругової С.С.,

суддів: Зазулинської Т.П., Міненкової Н.О.,

секретаря Шпарага О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Зміївський РС ГУДМС України в Харківській області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила усунути перешкоди у здійсненні їхнього права власності шляхом виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення, з будинку АДРЕСА_2, який належить їм на праві спільної власності, та позбавити відповідачку права користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_2.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року позовну заяву задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати і закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення є необ'єктивним та необґрунтованим.

Суд задовольняючи позовні вимоги не звернув уваги на те, що відповідача вселяли, як жінку брата власників будинку, про що надавали згоду без застережень при вселенні її до спірного будинку.

Суд першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства не надав оцінки тим фактам, що відповідач зі своїм чоловіком мала намір отримати у власність спірний будинок, про що власники будинку надали фактично згоду надавши 13.10.2007 року доручення на ім'я ОСОБА_4 на продаж спірного будинку без застережень.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши пояснення сторін і їх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що законом не передбачено збереження права користування житлом за особами, які хоч і правомірно вселилися у спірне житло, але не є членами сім'ї власника.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками житлового будинку АДРЕСА_2, на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23.02.2004 року, що підтверджується даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, рішення виконавчого комітету Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області №5. (а. с. 9-12, 14, 59).

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 згідно свідоцтва про шлюб перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 січня 2008 року. (а. с. 47).

Відповідно довідки Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області №667 від 18.08.2015 року , паспорту відповідачки ОСОБА_1 вона зареєстрована, в будинку АДРЕСА_2, який належить по 1/2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно погосподарській книзі №14. (а. с. 13, 43-44).

При цьому, матеріали справи містять лише заяву про реєстрацію місця проживання від 05.02.2007 року від імені ОСОБА_4 яка узгоджена лише з одним співвласником будинку ОСОБА_2 (а. с. 45).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 11 липня 2011 року ОСОБА_1 передала 1/4 частку квартири з відповідною часткою місць спільного користування, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частинах кожний передали 3/4 частки квартири з відповідною часткою місць спільного користування, а ОСОБА_7 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 та сплатив за неї 100000 грн. (а. с. 46).

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним в будинку (квартирі), що належить йому на праві власності, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири).

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири) і зазначає , що до них також відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК.

Зі змісту ч.2 ст.64 ЖК видно, що до членів сім'ї відносяться подружжя, їх діти і батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Системний аналіз норм житлового і цивільного законодавства свідчить, що законодавець не передбачає захист прав осіб, які за згодою власника житла оселились в його квартирі, але не були членами його сім'ї.

Відповідач є колишнім членом сім'ї брата власників житла, який в свою чергу в розумінні поняття «члена сім'ї» зазначеного в ЖК також не був членом сім'ї власників квартири, оскільки не проживав разом з ними однією сім»єю.

Брат міг би утворити сім'ю з сестрами на підставі «кровного споріднення» в розумінні Сімейного кодексу, але за умов спільного проживання і якби вони були пов'язані спільним побутом (ч.2 ст.3 СК).

Стаття 157 ЖК України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки вона передбачає захист права користування житлом колишніх членів сім'ї власника житла.

Відповідач ніколи не проживала разом з позивачами - власниками житла, не вела з ними спільне господарство, не була пов'язана спільним побутом і тому в розумінні ч.4 ст. 156 , ч.2 ст. 64 ЖК і ч.2 ст.3 СК не набула статусу члена сім'ї власників житла - позивачів у справі.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як зазначено вище, підстав, передбачених законом для обмеження чи втручання в право власності позивачів судом не встановлено.

Відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обов'язком власника не є доказування неправомірності дій відповідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини у справі, висновок суду відповідає встановленим обставинам у справі.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на ст.41 Конституції України і ст.321 ЦК України , як на підставу відмови у задоволенні позову не можуть бути прийняті , оскільки відповідач не є власником спірного будинку.

Посилання в апеляційній скарзі на ст.405 ЦК України також є помилковим, оскільки відповідач не була членом сім"ї власника житла. Ця стаття регулює відносини власника житла лише з членами його сім"ї. Зазначені відповідачем норми ЖК не стосуються спірних правовідносин, тому що чоловік відповідача не укладав з співласниками договору найму.

Матеріали справи не містять доказів правомірності вселення відповідача у спірний будинок. Матеріали справи містять лише заяву про реєстрацію місця проживання від 05.02.2007 року від імені бувшого чоловіка відповідача ОСОБА_4, яка узгоджена лише з одним співвласником будинку ОСОБА_2 (а. с. 45). Заяви на реєстрацію відповідача ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги про продаж квартири відповідачем , тривалий час проживання у спірному будинку, оплата за комунальні послуги не мають правового значення для набуття права користування житлом власника членом сім"ї якого відповідач не була і не є.

Керуючись ст.41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів 2,4,7 та 11 до Конвенції», ст.ст.316,317,319,321,386,391 ЦК України, ст.150, ч.1,ч.4 ст.156, ч.2 ст.64 , ст.157 ЖК, ч.2 ст.3 СК України, ст.10,57,60, 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ,324 ЦПК України , суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1-відхилити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року -залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді : Т.П. Зазулинська

Н.О. Міненкова