АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/955/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі : головуючого судді Фанди В.П.,

суддів : Купельського А.В., Спірідонової Т.В.,

за участі : секретаря Лапка Ю.В.,

представника банку ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2016 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

встановила:

У травні 2015 року позивач звертаючись до суду з позовом, який в подальшому уточнив, просив стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором 10 110, 09 дол. США, що еквівалентно 242 507, 81 грн., пеню 173 267,46 грн., штраф 90 991,84 грн.. Зазначав, що 29 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір на суму 6 000 дол. США, зі строком до 19 вересня 2008 року, під 24 % річних. Того ж дня з метою забезпечення виконання кредитного зобовязання між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_6 укладено договори поруки, за якими позичальник та поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Проте взяті на себе зобовязання відповідачі належним чином не виконують в звязку із чим в них виникла заборгованість, яку позивач просив стягнути.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2016 року в позові відмовлено в звязку із пропуском строку позовної давності . В апеляційній скарзі представник апелянта з рішенням суду не погоджується, посилається на порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що судом безпідставно було відмовлено в задоволені позову, оскільки кошти за укладеним кредитним договором у належному розмірі повернуті не було проценти за користування кредитом (винагорода за користування позикою) та пеня підлягають стягненню у межах строку позовної давності.

____________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7

Доповідач Фанда В.П. Категорія : 27

На апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, вважає, що її слід задовольнити з підстав вказаних у апеляції.

Представник відповідачів апеляційну скаргу не визнав, вважає, що в її задоволені слід відмовити.

ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на перегляд справи не зявилися, належним чином повідомленні про день, час і місце слухання справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень від 25 травня 2016 року.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 5760, 131132, 137, 177, 179, 185, 194, 212215 ЦПК України, визначають обовязковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування, зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Вирішуючи спір, суд вважав вимоги позивача доведеними, але у звязку із пропуском строку позовної давності відмовив повністю у задоволені позову.

З таким висновком суду погодитися не можливо, оскільки він вчинений без всебічного, повного, обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Встановлено, що 29 вересня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк „Надра та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту відповідно до умов якого банком надано позичальнику кредит в розмірі 6 000 доларів США строком до 19 вересня 2008 року, під 24% річних за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання цього кредитного договору, того ж дня, банк уклав з ОСОБА_6, ОСОБА_4, з кожним окремо, договори поруки.

У заяві про видачу судового наказу від 10.07.07 року банк просив стягнути заборгованість з відповідачів станом на 03.07.2007 року у розмірі 5221,71 дол. США (тіло кредиту - 4921,2 дол. США, проценти 215,2 дол. США, пеня 23,22 дол. США та 5,11 дол. США, штраф 56,99 дол. США при офіційному курсі валюти 5,05 дол. США). Відповідно до судового наказу Хмельницького міськрайонного суду від 27 липня 2007 року стягнуто з відповідачів на користь ВАТ КБ „Надра 26 369 грн. 64 коп. заборгованості по кредитному договору від 29 вересня 2006 року. Наказ набрав чинності 22 серпня 2007 року, не виконаний на час розгляду даної справи.

В травні 2015 року банк подав позов, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів заборгованість по процентах за користування кредитними коштами за період з 16.06.07 року - по 22.11.15 року, пені за період з 23.11.14 року по 22.11.15 року та штрафу.

Таким чином, періоди часу за які ставиться питання банком про стягнення коштів з відповідачів за судовим наказом та позовною заявою не пересікаються.

Ці обставини підтверджуються розрахунком заборгованості по кредиту, уточненою позовною заявою та матеріалами справи за судовим наказом №2н-2533/07.

Колегія суддів враховує, що подавши 10.07.07 року заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за кредитним наказом, суд змінив дату виконання зобовязання за кредитним, тому з цієї дати почав перебіг загальний строк позовної давності щодо вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та скорочений до вимог про стягнення неустойки.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Внаслідок порушення позичальником щомісячних строків погашення кредиту утворилася заборгованість перед банком.

З врахуванням змінених позовних вимог, позивачем ставиться питання про стягнення заборгованості за кредитним договором по процентам у розмірі 10 110,99 дол. США за період з 16.06.07 року, пені у розмірі 173 267,46 грн. та штрафу 90 991,84 грн..

Такі обставини підтверджуються: кредитним договором №222/ЕК/2006-840 від 29 вересня 2006 року, договором поруки №222/2 від 29 вересня 2006 року, договором поруки №222/1 від 29 вересня 2006 року, розрахунком заборгованості по кредиту.

По даній справі у суді першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 4 ст. 267 цього ж Кодексу передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню у межах строку позовної давності. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-249цс15 від 02.12.15 року.

Рішення про стягнення коштів, в тому числі і тіла кредиту, за судовим наказом не виконано, тому з позичальника підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами та пеня.

З кожним із поручителів окремо 29 вересня 2006 року банк уклав договори поруки, відповідно до умов яких поручителі зобовязалися перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.559 ЦК України порука, в тому числі, припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання; після закінчення строку встановленого в договорі поруки.

Позивачем предявлено позов про стягнення заборгованості і до поручителів по процентам та неустойці по закінченню строку дії кредитного договору, більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання.

У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

(правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді 23.12.15 року справи № 6-436цс15).

З врахуванням даної правової позиції поручителі, разом з позичальником мають відповідати перед позичальником лише в межах шестимісячного строку, що передував предявленню позову до суду.

13.01.16 року банк уточнив позовні вимоги, просив стягнути заборгованість по процентам за період з 16.06.07 року по 22.11.15 року. З врахуванням шестимісячного строку припинення поруки, тобто з 13.08.15 року (початку шестимісячного строку) по 13.01.16 року (заявлення вимог) вимоги щодо солідарного стягнення процентів слід задовольнити у розмірі 374 долара США (101,7 + 98,42 + 101,7 + 72,18 + 0 + 0).

Після уточнення позовних вимог банк просив стягнути заборгованість по пені за період з 23.11.14 року по 22.11.15 року. З врахуванням цього ж шестимісячного строку припинення поруки, вимоги щодо солідарного стягнення пені підлягають також частковому задоволенню за період з 13.08.15 року (початку перебігу шестимісячного строку) по 13.01.16 року (закінчення періоду нарахування пені позивачем) у розмірі 1882,88 долара США (173,52 + 535,44 + 89,85 + 475,87 + 571,11 + 37,09=1882,88), що по офіційному курсу Нацбанку становить 45 151,46 грн..

Решта суми щодо стягнення процентів підлягає стягненню лише з позичальника: процентів у розмірі 3995,89 доларів США, пені у розмірі 128 082,93 грн..

Таким чином, з позичальника ОСОБА_5 слід стягнути проценти за користування кредитними коштами у розмірі 3995,89 дол. США, пеню 128 082,93 грн..

З позичальника ОСОБА_5 та поручителя ОСОБА_4, солідарно, проценти користування кредитними коштами у розмірі 374 дол.США, пеню у розмірі -45 149,3 грн..

З позичальника ОСОБА_5 та поручителя ОСОБА_6, солідарно, проценти користування кредитними коштами у розмірі 374 дол.США, пеню у розмірі -45 149,3 грн..

Кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник за окремим договором. Крім того, умовами договорів поруки передбачено право кредитора предявити свої вимоги безпосередньо поручителю.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні (правовий висновок висловлений Верховним Судом України у справі № 6-2974цс15)

З врахуванням цього слід відмовити банкові про стягнення у такому солідарному порядку.

За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до п.8.1 та 8.2 кредитного договору за порушення строків повернення кредиту, процентів позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Разом з цим, за таке ж саме порушення строків повернення кредиту зазначених у графіку, процентів у п.8.3 договору передбачено нарахування штрафу у розмірі 25% від суми заборгованості.

Таким чином за одне і теж порушення (строків повернення кредиту, процентів) договором встановлена подвійна відповідальність одного виду, як у вигляді пені так і у вигляді штрафу. При цьому в ст. 61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає необхідним відмовити позивачу у стягненні з відповідачів штрафу у розмірі 90 991,84 грн..

Безпідставним є посилання представника відповідачів на необхідність стягнення заборгованості по процентам лише у національній валюті гривнях. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (правова позиція Верховного Суду України викладена 24.09.14 року у справі за № 6-145цс14)

Позивач отримав відповідну ліцензію від 26.10.93 року та дозвіл на право здійснення валютних операцій 23.08.02 року.

Відповідно до п.1.1. кредитного договору позичальник отримав кредит у доларах США, тому колегія суддів рахує можливим стягнення заборгованості по процентах у іноземній валюті.

Неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставини, що мають значення для правильного вирішення, тому судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим, в зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів. При подачі позову банк мав сплатити 3654 грн., але на час подачі позову уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звільнялася від сплати судового збору, тому вказану суму слід стягнути з відповідачів на користь держави.

При подачі апеляційної скарги апелянт сплатив 4019,4 грн., які слід стягнути з відповідачів на користь апелянта.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра»:

з ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 29 вересня 2006 року по процентам 3995,89 дол. США, по пені 128082,93 грн.;

з ОСОБА_5, ОСОБА_6, солідарно, заборгованість за кредитним договором від 29 вересня 2006 року по процентам 374 дол. США, по пені 45149,3 грн.;

з ОСОБА_5, ОСОБА_4, солідарно, заборгованість за кредитним договором від 29 вересня 2006 року по процентам 374 дол. США, по пені 45149,3 грн..

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 судові витрати з кожного по 1339,8 грн. та з кожного з них по 1218 грн. у дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: підпис Судді: підписи

З оригіналом згідно : суддя Апеляційного суду В.П. Фанда