У Х В А Л А

21 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Корнєва Ірина Юріївна, про визнання договору купівлі-продажу земельних ділянок недійсним,

встановила:

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 4 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 229, 230 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Постановляючи ухвалу від 24 грудня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, погодився з їхніми висновками про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 березня 2004 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відповідно до статті 203 ЦК України відповідає загальним вимогам додержання яких є необхідним для чинності правочину, оскільки він вчинений особами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Також вказаний правочин був вчинений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б вказували на наявність обману на момент вчинення правочину, як і не містять доказів невідповідності договору купівлі-продажу вимогам закону.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року суд виходив із того, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як : вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року суд виходив із того, що на час укладення договору дарування від 16 серпня 2011 року нежитлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1, вказане нерухоме майно перебувало під забороною відчуження на підставі договору іпотеки від 23 червня 2005 року, укладеного між ОСОБА_9 та АКІБ «УкрСиббанк». Іпотекодержатель ПАТ «УкрСиббанк» згоди на відчуження переданого в іпотеку майна не давав, а тому права власності на спірну нерухомість по АДРЕСА_1 за договором дарування позивач ОСОБА_6 не набув в силу нікчемності вищезазначеного договору, яка встановлена статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року суд, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, не звернув уваги на те, що всупереч вимогам частини першої статті 229 ЦК України судові рішення не містять переконливих доводів про відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Крім того, суд касаційної інстанції залишив поза увагою те, що апеляційний суд : не надав жодної оцінки поясненням ОСОБА_8 та долученим нею документам; акту, складеному працівниками ТОВ «Житлорембудсервіс» та затвердженому генеральним директором цього товариства 27 листопада 2014 року, довідці; не встановив обставини, що мають значення для справи, та не виконав ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року, якою було визначено необхідність установити обставини щодо наявності чи відсутності в позивача спірної квартири як єдиного житла та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року суд виходив із того, що договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди, однак рішення апеляційного суду не містить переконливих висновків про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та залишив поза увагою висновки суду першої інстанції, що ґрунтувались на встановленому факті відсутності волевиявлення ОСОБА_10 під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є її єдиним житлом, та двох земельних ділянок.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року суд виходив із того, що касаційний суд залишив поза увагою встановлені апеляційним судом факти, що свідчать про відсутність волевиявлення у ОСОБА_13 під час укладення ним договору на безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка є його єдиним житлом. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_11 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року суд виходив із того, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загрози втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Корнєва Ірина Юріївна, про визнання договору купівлі-продажу земельних ділянок недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук