Справа № 203/2694/16-ц
Провадження № 2/0203/1018/2016
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Давіденко Ю.А.,

за участю позивача, представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача Єгорової О.Є., Нудьги І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на попередньому місці роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 пред'явив через суд зазначений позов до ПАТ «Українська залізниця» на предмет захисту свого права на працю з підстав незаконного звільнення з посади заступника начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за п.1 ст. 36 КЗпП України у зв?язку з написанням ним заяви в чорновому варіанті (яку він не подавав офіційно) про звільнення без вільного на те волевиявлення, а під моральним, психологічним тиском керівництва та погрозами кримінальною відповідальністю, та звільнено під час перебування на лікарняному, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив суд визнати незаконним і скасувати наказ в.о. начальника регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 10 травня 2016 року №НОК-409/ОС по особовому складу про звільнення ОСОБА_4 10 травня 2016 року з посади заступника начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін; поновити позивача на роботі на займаній посаді з 10 травня 2016 року; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 травня 2016 року по день постановлення рішення, а також моральну шкоду в сумі 5000,00 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, заперечуючи тим, що заява складена позивачем особисто, з зазначенням дати звільнення 10 травня 2016 року, будь-яких доказів вчинення тиску і примусу щодо написання заяви позивач не надає, а на правовідносини зі звільнення за згодою сторін під час лікарняного не поширюється заборона, встановлена ч.3 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення відбувається не з ініціативи власника, а за угодоюсторін. Крім того, позивач отримав розрахунок в день звільнення шляхом перерахування коштів на платіжну зарплатну карту 10 травня 2016 року та 10 травня2016 року направлено запрошення про отримання трудової книжки у відділі кадрів, тому будь-яких порушень з боку відповідача допущено не було, на підставі чого просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа в судове засідання не прибув, клопотав про розгляд справи у його відсутності, заперечуючи проти задоволення позову з аналогічних з відповідачем підстав, про що подав письмову заяву

Свідок ОСОБА_7, будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що з 11 листопада 2015 року працював в ПАТ «Українська залізниця» на посаді начальника відокремленого структурного підрозділу «Мелітопольске локомотивне депо» та 10 травня 2016 року після 12-ї години йому зателефонував ОСОБА_8, який працював його заступником, та який повідомив, що його ознайомили з наказом про звільнення в Управлінні залізниці. Оскільки свідок також направлявся до Управління залізниці за викликом керівництва, то вони побачились біля Управління приблизно на 5-7 хвилин і під час розмови він побачив, що ОСОБА_4 дуже блідий, погано себе почував, тому він порадив йому їхати до дому. Також свідок показав, що 06 травня 2016 року його викликали на ст. Молочанськ разом з заступником ОСОБА_4 за нібито виявленим фактом розкрадання топлива з локомотива, та того ж дня їм оголосили провідсторонення від займаної посади на час проведення перевірки, тоді ОСОБА_4 стало дуже погано і він рекомендував йому їхати до дому і звернутися до лікаря у разі погіршення самопочуття. Після цього ОСОБА_4 повідомив йому 10 травня 2016 року, що звільнився. Також ОСОБА_4 розказав йому, що від нього Пастернак вимагав розкриття схеми крадіжок палива та на нього здійснювали моральний тиск, вимагали звільнитися, погрожували кримінальною відповідальністю. Про те, що ОСОБА_4 збирається звільнятися йому, як безпосередньому керівнику, не говорив.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, показання свідка, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.

Судом встановлено, що наказом щодо особового складу ДП «Придніпровська залізниця» ВСП «Служба локомотивного господарства» від 02 листопада 2011 року №ТК-66/ОС ОСОБА_4 призначено на посаду заступника начальника депо з експлуатації відокремленого структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» з 03 листопада 2011 року (а.с.77).

10 травня 2016 року позивач подав, складену ним власноруч заяву на ім?я керівника (начальника РФ «Придніпровська залізниця» ОСОБА_5), оригінал якої досліджений в судовому засіданні (а.с. 35), про звільнення його, ОСОБА_4, з посади заступника начальника Мелітопольського локомотивного депо за угодою сторін згідно пункту 1 ст. 36 КЗпП України з 10 травня 2016 року.

Наказом Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» щодо особового складу від 10 травня 2016 року №НОК-409/ОС, оригінал якого досліджений в судовому засіданні (а.с.91), ОСОБА_4 звільнено з посади заступника начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» 10 травня 2016 року за угодою сторін.

Вказаний наказ видано у відповідності з п.п.2.1, 5.1, пп.5 п.5.5 Положення про регіональну філію «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» керівником регіональної філії ОСОБА_5, тобто уповноваженою на таке звільнення особою.

На підставі вказаного наказу до трудової книжки позивача внесений запис за № 19 (а.с.11).

Також судом встановлено, що з 07 травня 2016 року по 10 травня 2016 року та з 11 травня 2016 року по 25 травня 2016 року позивач був непрацездатним, про що подав суду листки непрацездатності серії АГШ №644059 та серії АГШ №542333 в копії (а.с.8, 9).

Відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Одночасно суд приймає до уваги роз?яснення п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 6 про те, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

У такому випадку, на відміну від звільнення з ініціативи працівника за ст. 38 КЗпП України, можливість продовження роботи протягом двох тижнів та відкликання працівником заяви про звільнення законом не передбачена.

Судом встановлено і визнано позивачем в судовому засіданні, що він власноручно написав заяву про звільнення, визначивши у цій заяві строк звільнення - 10 травня 2016 року, та вказавши підставу - п.1ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, подав її роботодавцю.

Будь-яких інших заяв щодо анулювання цієї заяви позивач не подавав, при цьому, з наказом про звільнення ознайомлений 10 травня 2016 року, про що свідчить його підпис в цьому наказі (а.с.91), де будь-яких зауважень чи незгоди з таким наказом позивач не висловив, що свідчить про узгодженість сторонами підстави та строку звільнення.

Доводи позивача про те, що на нього вчиняли моральний тиск, погрожували кримінальною відповідальністю за фактом розкрадання топлива в ході слідування локомотиву, жодними належними, допустимими доказами згідно ст.ст.57-60 ЦПК України не підтверджені та позивачем таких доказів згідно зі своїм процесуальним обов?язком за ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано. Одночасно, суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_7 про те, що на позивача здійснювався моральний тиск з вимогою звільнитися, оскільки при написанні заяви ОСОБА_4 свідок присутнім не був, не був очевидцем подій здійснення такого тиску чи погроз, а ці обставини йому відомі лише зі слів позивача, який, працював підлеглим свідка, якого звільнено за аналогічних обставин, та крім того, приведені у показаннях свідка обставини спростовуються наявними у справі письмовими доказами.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відсутності (частина 3 статті 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно, законом передбачена заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тоді як звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України проводиться за угодою сторін за волевиявлення як працівника так і роботодавця або уповноваженої ним особи.

Доводи позивача про несвоєчасний розрахунок при звільнені та затримку видачі трудової книжки, спростовуються наявними в матеріалах справи платіжними відомостями №300 від 10 травня 2016 року (на суму 6000,00 грн. розрахункових), від 03 червня 2016 року №353 на суму 125,84 грн. (залишок заробітної пати) та від 03 червня 2016 року №5216 на суму 895,09 грн. (лікарняні після пред'явлення листка непрацездатності) (а.с.40-48), що підтверджують додержання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України.

Оскільки в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі відмовлено, відсутні і підстави для задоволення похідних вимог про відшкодування моральної шкоди згідно з ст. 237-1 КЗпП України.

За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 88, 209, 214, 215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_4 в задоволенні позову до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на попередньому місці роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий О.В. Колесніченко