АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/3211/14-ц 22-ц/774/448/К/16
Справа № 182/3211/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/448 /К/16 Багрова А.Г.
Категорія № 48 (ІV) Доповідач Грищенко Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Грищенко Н.М.,

суддів: Братіщевої Л.А., Зубакової В.П.,

секретар: Маслова К.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

її представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що із відповідачем ОСОБА_5 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 06 червня 2009 року, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2014 року був розірваний.

В період шлюбу, сторони придбали за спільні кошти побутову техніку, меблі, здійснили ремонт у квартирі, що належить на праві власності відповідачу, встановили автономне опалення. У лютому 2014 року сторони придбали автомобіль КІА Rio за спільні кошти. Позивач просила суд розподілити спільне майно подружжя набуте за час шлюбу та спільного проживання, залишивши відповідачу меблі на загальну суму 47401 грн., проведений ремонт на суму 97996 грн., побутову техніку на суму 41062 грн., автономне опалення на суму 13253,58 грн., автомобіль вартістю 136000грн., стягнувши на її користь компенсацію ? частини вартості майна в сумі 167856,29 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вимоги позивача були про розподіл спільного майна подружжя. Судом не досліджено період перебування сторін у шлюбі, не враховано набрання заочним рішенням про розірвання шлюбу чинності, не взято до уваги, що сторони вели спільне господарство до червня 2014 року, не встановлено обсягу нажитого майна.

Висновки суду не відповідають матеріалам справи, судом не взято до уваги, що транспортний засіб придбано за кошти , які зберігалися на депозитному рахунку. Судом не досліджено поліпшення житлових умов в квартирі, що належить відповідачу, проведення ремонтних робіт.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також, зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_7 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Клопотання ОСОБА_7 про відкладення розгляду справи залишено без задоволення за відсутності доказів поважності неприбуття в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб сторони перебували у шлюбних відносинах з 06 червня 2009 року ( а.с.91).

Відповідно до рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Як встановлено в рішенні, шлюбні відносини між сторонами припинено сторонами у грудні 2013 року ( а.с.105).

Згідно договору купівлі - продажу від 06 лютого 2014 року ОСОБА_5 придбав в ТОВ «Апекс Авто» транспортний засіб КІА Rio, вартість якого становить 135632 грн. ( а.с.54,55).

Судом встановлено, що в період шлюбу, сторонами було придбано побутову техніку, меблі, здійснено ремонтні роботи та встановлено автономне опалення в квартирі АДРЕСА_1, що належить на праві власності відповідачу.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позовних вимог про розподіл спільного майна не заявлено, а відповідач ОСОБА_5 заперечує проти стягнення з нього компенсації вартості ? частини спільно нажитого майна подружжя, задоволенню вимоги не підлягають.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 22, 23, 24 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Однак, судом першої інстанції не встановлено обсяг нажитого майна, не визначено період перебування сторін у шлюбі, не з'ясовано джерело та час придбання майна у шлюбі.

Колегія суддів вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази придбання сторонами під час шлюбу техніки на загальну суму 12419 грн., на підтвердження обсягу спільного майна надані технічні паспорти на електротовари та чеки оплати, а саме: на холодильник, мікрохвильову піч, газову плиту, витяжку, пароварку, телевізор Самсунг, телевізор LG, кондиціонери, ваги, праска тепловентилятор, швейна машинка ( а.с. 25-41).

Крім того, колегія суддів вважає доведеними придбання подружжям у період шлюбу меблів на загальну вартість 35101 грн., а саме: гарнітур кухонний, кухонний куток та стіл, шафа вбудована, тумба-дзеркало, книжна шафа, дитяча стінка, ліжко, що підтверджується наявними в матеріалах справи Договорами за № 101 від 14.12.2010 року, №32 від 28.09.2010 року, № 132 від 17.11.2009 року, №45 від 15.07.2010 року, №223 від 10.08.2009 року , №124 від 23.06.2009 року на виготовлення меблів, а також товарним чеком від 09 березня 2007 року ( а.с.9-17).

Крім того, у період шлюбу подружжям було здійснено заміну вікон, на загальну суму 6538 грн., на підставі замовлення від 17.09.2007 року та квитанцій до прибуткового касового ордеру від 17.09.2007 року на суму 3700 грн., від 20.10.2007 року на суму 1408 грн., та б/н на суму 328 грн., квитанція від 24.03.2008 року на суму 1500 грн. ( а.с.19-23).

Також доведеним колегія суддів вважає витрати проведені під час перебування сторін у шлюбі по улаштуванню у квартирі їх спільного проживання № 15 у буд.№3 по вул..Трубніков системи автономного опалення, загальною вартістю 13132,30 грн., що підтверджується Актом виконаних робіт, Актом перевірки, робочим проектом ( а.с.43-45).

Колегія суддів не приймає до уваги, як належний та допустимий доказ, в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України розписку від 12 серпня 2013 року ОСОБА_8 про отримані від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 36315 грн., як оплату за проведенні ремонтні роботи, оскільки доказів про їх проведення, обсягу виконаних робіт, їх вартість, з наданням розрахунково-касових чеків за матеріали, роботи та послуги, позивачем не надано. Як і не надано, що ОСОБА_8 зареєстрований як СПД та має свідоцтво на виконання робіт будівельних робіт.

Колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги представника позивача, що транспортний засіб КІА Rіо 1,4 LX, було придбано відповідачем за сумою 135632 грн. по договору купівлі- продажу від 06 лютого 2014 року, за спільні кошти подружжя, що знаходилися на депозитному рахунку відкритому на ім'я відповідача 12 березня 2013 року, що підтверджується договором та платіжним дорученням №245684003 від 12.03.2013р про отримання ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором вкладу SAMDN8404 грошові кошти в сумі 9000 євро ( а.с.49-50,53-57).

Відповідачем не надано доказів, що автомобіль придбано за особисті кошти відповідача.

На підставі досліджених доказів, колегія суддів приходить до висновку, що спірний автомобіль КІА Rіо 1,4 LX є спільною власністю подружжя, оскільки придбаний за спільні сімейні кошти, що були розташовані під час спільного проживання на депозитному рахунку відкритому на ім'я відповідача.

Згідно ст. ст. 1, 3 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному суді» №12 від 24жовтня 2008 року, суд апеляційної інстанції, у разі встановлення при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПК та провести перевірку справи в повному обсязі.

Апеляційний суд і сам не позбавлений можливості встановити фактичні дані, які мають значення для вирішення спору, а також, застосувати норму матеріального права, яка має бути застосована до спірних правовідносин.

Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст.364 ЦК України передбачено, якщо виділ у натурі із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( частина 2 ст.183 ЦК України), співвласник , який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки.

З урахуванням вимог позивача, в своїй позовні заяві вона просила суд розподілите спільне майно подружжя та стягнути на її користь компенсацію вартості ? спільного майна, яке є невід'ємною частиною від нерухомого та неполідьним, тому його поділ у натурі є неможливим.

У ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 370 ЦК України зазначено, що співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки.

З вказаного випливає, що звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є одним із способів поділу такого майна.

Таким чином, той факт, що позивачка заявила вимогу про стягнення грошової компенсації вартості майна, набутого за час перебування у шлюбі, є свідченням того, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна і позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, бажала виділити належну її частку у праві спільної сумісної власності подружжя, якими є поділ майна подружжя.

Тому, на думку колегії суддів ,суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем вимоги про розподіл спільного майна не заявлено.

Колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин ст. 364 ЦК України, яка передбачає право кожного із співвласників спільної часткової власності на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки спільного майна, якою фактично володіють та користується лише відповідач, і виходячи при цьому з його інтересів ( матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачем такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Суд апеляційної інстанції неодноразово викликав відповідача в судове засідання, визнавав його явку обов'язковою, однак, жодного разу відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, як і в останне судове засідання не з'явився його представник.

Стан матеріального положення відповідача суд, визначає з пояснень позивча, яка зазначила, що відповідач має постійний дохід, працює в мережі АТБ, його середньомісячний дохід, виходячи з розміру отриманих позивачем аліментів, становить близько 4500 грн., щомісячно.

Вказану правову позицію, викладена в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі №6-4ц14, суд апеляційної інстанції враховує у своєму рішенні, згідно ст. 360-7 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши обставини справи вважає, що відповідач має матеріальну можливість сплати позивачу відповідну компенсацію за належну їй частину у спільному майні.

З огляду на те, що влаштування автономного опалення та заміна вікон на пластикові в квартирі відповідача, улаштування вбудованих меблів є невід'ємними від об'єкту нерухомого майна, в якому встановлені, а також неможливості розподілити рухоме майно - транспортний засіб , який є неподільною річчю, колегія суддів дійшла висновку про доцільність захисту прав позивача ОСОБА_2, яка після розірвання шлюбу має намір повернутися у рідну місцевість у Донецьку обл..,с.Волноваха, що унеможливлює її спільне користування транспортним засобом, шляхом стягнення з відповідача компенсації вартості ? частини спільно нажитого майна подружжя, що становить 101471 грн., виходячи з розрахунку ( 12419 грн. - техніка +6538 - вікна +13253 грн. - опалення + 35101 грн. - меблі +135632- машина =202942 грн /2 = 101471 грн.)

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що районним судом неправильно застосовано норми матеріального права та неповно з'ясовано обставини справи, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, а апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому відшкодуванню підлягають судові витрати, понесені позивачем, пропорційно задоволеним вимогам за розгляд справи в сумі першої та апеляційної інстанції в сумі 2015,12 грн.

Керуючись ст. ст. 303,307,п.3 ч.1 ст. 309,314-316 ЦПК України колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості ? частину придбаного у період шлюбу спільного майна подружжя в сумі 101655 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2015,12 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили

Головуючий : Н.М.Грищенко

Судді: Л.А. Братіщева

В.П. Зубакова