АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Зазначила, що 21 листопада 2012 року ОСОБА_1 позичив у неї 125000 грн., які зобов'язався повернути до 01 грудня 2013 року щомісячними платежами по 1255 дол. США, про що надав розписку.

В зазначений термін грошові кошти відповідач не повернув, на неодноразові її звернення з вимогами повернути позику, свого обов'язку не виконав.

З урахуванням доповнень до позову, просила стягнути з відповідача 274484 грн. 76 коп., з яких: 125000 грн. - сума боргу, 8095 грн. 89 коп. - 3% річних від простроченої суми, 85875 грн. - різниця між проіндексованою сумою боргу та сумою боргу, 52796 грн.20 коп. - проценти від суми позики за обліковою ставкою Національного банку України та 2717 грн. 67 коп. - судові витрати.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права й невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позов ОСОБА_6 та стягнути з нього на її користь 28 000 грн., в задоволенні іншої частині позову - відмовити.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 21 листопада 2012 року ОСОБА_6 надано в позику ОСОБА_1 грошові кошти, в сумі 125000 грн., які останній зобов'язався повернути до 01 грудня 2013 року щомісячними платежами по 1255 дол. США.

На підтвердження зазначеного, відповідачем видано розписку, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.5).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що згідно до наявної в матеріалах справи розписки, за даним борговим документом позикодавцем виступає ОСОБА_6, а позичальником - ОСОБА_1, який порушив зобов'язання, в строк суму позики не повернув, а тому вимоги позикодавця є підставними та обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції та вважає їх законними і обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Відповідно до змісту розписки від 21 листопада 2012 року, грошові кошти ОСОБА_1 отримав від позивачки, як фізичної особи й саме їй зобов'язався повернути щомісячними платежами до 01 грудня 2013 року.

Доказів, які б свідчили про виконання умов договору, до справи не долучено.

Встановлено, що укладеною між сторонами угодою розмір процентів за користування чужими грошима не визначено.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зазначена правова позиція міститься й у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі за №6-1206цс15.

За таких обставин, визначаючи суму заборгованості, районний суд обґрунтовано визнав доведеним наявність правових підстав до застосування до виниклих між сторонами відносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачено відповідальність за невиконання грошового зобов'язання у вигляді 3% річних та інфляційних, а також у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України - стягнення процентів за користування чужими грошима на рівні облікової ставки НБУ.

Районний суд обґрунтовано в основу рішення поклав долучений до справи розрахунок заборгованості, остільки його зміст узгоджується з положеннями матеріального права та відповідає обставинам справи.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобов'язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

Таким чином, за змістом цієї норми переадресування виконання боржником іншій особі можливе, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу.

Аналіз норм частини першої статті 238, частини другої статті 527 ЦК України в контексті поняття "уповноважена особа" дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України).

Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов'язку боржником.

За змістом частини другої статті 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобов'язанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності.

У разі нездійснення боржником перевірки особи кредитора чи наявності необхідних повноважень у іншої особи ризик можливих наслідків, за змістом цієї норми, покладається на боржника.

У справі відсутні докази уповноваження позивачкою ОСОБА_2 на отримання в її інтересах від ОСОБА_3 грошових коштів.

За таких обставин, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими посилання апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що частину грошових коштів на виконання умов договору ним було передано ОСОБА_6 через ОСОБА_2

Та обставина, що у виданій відповідачем розписці вказано про отримання ним від позикодавця грошових коштів у якості фінансової допомоги не спростовує встановлених районним судом висновків про існування між сторонами як фізичними особами, договірних відносин.

Спростовуються змістом розписки й твердження апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що отримані ним кошти є фінансовою допомогою підприємства, власником якого була позивачка, а він - його директор.

Встановлено, що грошові кошти відповідач позичив у ОСОБА_6, як фізичної особи, а тому саме їй і повинен був їх повернути, згідно розписки, до 01 грудня 2013 року.

Не доведено матеріалами справи й прощення позивачкою боргу, а поясненням допитаного судом свідка районний суд у рішенні дав належну оцінку.

За таких обставин, відповідачем не надано доказів повного погашення заборгованості перед позикодавцем, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав до скасування рішення районного суду.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Викладені в рішенні районного суду висновки відповідають обставинам справи й долученим до справи доказам, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/18202/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9190/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.