Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 311/4517/15Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю.В.
Пр. №22-ц/778/1780/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та Підприємства з іноземними інвестиціями у формі Приватного акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат» на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Підприємства з іноземними інвестиціями у формі Приватного акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат» (надалі - ПрАТ ЗЗРК») про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 45000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок отриманого професійного захворювання.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 02.09.1996 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, у 2013 році звільнився за власним бажанням. Працював на посаді підземний електрозварник ручного зварювання. Посада безпосередньо була пов'язана з роботою в умовах дії шкідливих виробничих факторів. Загальний стаж роботи позивача становить 28 років 10 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів 16 років 04 місяця. Внаслідок довготривалої роботи в шкідливих умовах його здоров'я стрімко погіршилось і він отримав професійне захворювання: Хронічний бронхіт II ст., дифузний пневмосклероз, ЛН І - II ст., хронічна сенсонервальна приглухуватість з легкою ступінню пониження слуху (II ст), що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професіонального захворювання (форма П-4) від 20 лютого 2013 року.

Також у позові ОСОБА_2, зазначає, що згідно з п.17 акта (форми П-4) виробничим фактором, що спричинив захворювання, є наявність на робочому місці ОСОБА_2: зварювальної аерозолі в мг/3 Азота диоксид 0, 74 - 2,5 при ГДК 2,0, Азота оксид 4,96 - 5,06 при ГДК 5,0; Озон 0,097 - 0,29 при ГДК 0,1; заліза оксид 5,9 - 6,81 при ГДК 6,0; Марганець до 20 % - 0,05 - 0,23 при ГДК 0,2; Кремнія діокид аморфний 0,63 - 1,65 при ГДК 1,0; Виробничий шум 77,3 дБА - 91 дБА при ГДР 80 дБА. Професійне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи по професії електрозварювальником в умовах впливу зварювального аерозолю, перевищуючий ГДК, а також недосконалість машин, механізмів, які генерують виробничий шум, який перевищує ГДР. За результатами висновку обстеження Медико-соціальної експертної комісії № 005359 від 20.05.2013 року, в результаті професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом йому було встановлено 40 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, а 27.04.2015 року, після повторного обстеження Медико-соціальної експертної комісії, йому встановлено 45% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності.

На обґрунтування позовних вимог позивач також зазначав, що отримав не тільки протипоказання про умови та характер праці, йому була встановлена потреба у амбулаторному стаціонарному лікуванні, лікування у лора, санаторне лікування. До отримання хвороби він був здоровою та працездатною людиною. Але за останній рік у нього спостерігається схильність до емоційних спалахів, дратівливість, збудливість, оскільки позбавлений можливості на повноцінне, здорове життя. У зв'язку з цим були порушені його нормальні життєві зв'язки, він був позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Через стан свого здоров'я він позбавлений можливості не тільки повноцінно працювати, але і продовжувати звичний для себе спосіб життя. Він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних переживань. Вночі він часто прокидається через задишку та постійний кашель, які завдають йому суттєвих незручностей. Він не може вести активний спосіб життя, немає можливості дихати на повий груди. Все це негативно позначається на його душевному стані, він знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості повного відновлення здоров'я немає. Окрім того, багато сил, часу та власних коштів він витратив на лікування. За останні роки він часто перебував на стаціонарному лікуванні: з 24.01.2013 р. по 06.02.2013 р.; з 12.04.2013 р. по 23.04.2013 р.; з 11.10.2013 р. по 22.10.2013 р.; з 21.11.2014 р. по 01.12.2014 р.; з 14.04.2015 р. по 24.04.2015 р; з 12.11.2015 р. по 23.11.2015 р. Він відчуває себе втраченою людиною для своєї родини. В той же час у нього обмежилось спілкування із друзями, колегами, оскільки в колі здорових і працездатних чоловіків у нього загострюється почуття власної неповноцінності. Також він позбавлений можливості реалізувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка вела досить енергійний спосіб життя. У зв'язку з цією ситуацією, він відчув себе ошуканим, що негативно позначилося на його психічному стані. Крім цього, протиправні дії відповідача спричинили порушення його звичного життєвого укладу, тому що у нього з'явилась необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато свого часу.

Компенсацію відшкодування заподіяної моральної шкоди він визначав в сумі 45000,00 грн., яка обумовлена глибиною душевних страждань, значним погіршенням внаслідок цих страждань стану його здоров'я та необхідністю захищати свої права у судовому порядку, із розрахунку по 1000,00 грн. за кожний відсоток втрати професійної працездатності. У зв'язку з чим він вимушений звернутися за захистом своїх прав та охороняємих законом інтересів до суду з даним позовом.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2016 року позовні вимоги позивача у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЗЗРК» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду внаслідок професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом, в сумі 10000,00 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ЗЗРК» судовий збір в дохід держави в розмірі 1378,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, сторони у цій справі подали апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.58-59) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відповідач ПрАТ «ЗЗРК» у своїй апеляційній скарзі (а.с.63-66) просило рішення суду першої інстанції змінити, зменшити розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2, зменшити розмір судового збору, що підлягає відшкодуванню позивачу.

У судове засідання 21 квітня 2016 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (а.с.77, 79) позивач ОСОБА_2 та представник останнього за довіреністю (а.с.42) ОСОБА_3 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки позивача ОСОБА_2 і представника останнього за довіреністю (а.с.42) ОСОБА_3 та ухвалила розглядати дану справу за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с.42) ОСОБА_5 та представника відповідача ПрАТ «ЗЗРК» за довіреністю (а.с. 82) Кондратєвої Н.А.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ЗЗРК» - частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 3-4, 16, 23, 1167 -1168 ЦК України, ст. ст. 21, 153, 173, 237-1 КЗпП України, п. п. 5,9 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 7, 10-11, 60-61, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача у цій справі в частині їх задоволення та, навпаки, із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача в частині їх відмови у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Ч.1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ч.2 ст.16 ЦК України визначено загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно із вимогами ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 59 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Ст. 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Як передбачено положеннями ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Обов'язок належної організації охорони праці на підприємстві та забезпечення контролю за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці лежить на роботодавцеві.

Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством .

Відповідно до ст.14 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наведені норми матеріального права, оскільки зупинення, а в подальшому скасування права громадян, які потерпіли від професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", не позбавляє права цих громадян на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.237-1 КЗпП України та ст. 1167 ЦК України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (працедавця).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1); моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2); моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3).

Відповідно до положень ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суду при вирішенні вказаного питання необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

П. 9 вказаної постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що з 02.09.1996 року позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ЗЗРК», а 08.02.2013 року звільнився за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Працював на посаді підземний електрозварник ручного зварювання (трудова книжка, копія а.с.5-7).

Посада ОСОБА_2 безпосередньо була пов'язана з роботою в умовах дії шкідливих виробничих факторів. Загальний стаж роботи позивача становить 28 років 10 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів - 16 років 04 місяця. Внаслідок довготривалої роботи в шкідливих умовах позивач ОСОБА_2 отримав професійне захворювання: Хронічний бронхіт II ст., дифузний пневмосклероз, ЛН І - II ст., хронічна сенсонервальна приглухуватість з легкою ступінню пониження слуху (ІІ ст.), що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професіонального захворювання (форма П-4) від 20.02.2013 року (копія а.с.10-11).

Згідно із п.17 вказаного акту (форми П-4) виробничим фактором, що спричинив захворювання, є: тривалий час роботи в умовах дії шкідливих виробничих факторів - зварювальна аерозоль в мг/м3 - азота диоксид 0, 74 - 2,5 при ГДК 2,0; Азота оксид 4,96 - 5,06 при ГДК 5,0; Озон 0,097 - 0,29 при ГДК 0,1; Заліза оксид 5,9 - 6,81 при ГДК 6,0; Марганець до 20 % - 0,05 - 0,23 при ГДК 0,2; Кремнія діокид аморфний 0,63 - 1,65 при ГДК 1,0; Виробничий шум 77,3 дБА - 91 дБА при ГДР 80 дБА. (а.с.10-11).

За результатами висновку обстеження Медико-соціальної експертної комісії № 005359 від 20.05.2013 року в результаті професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом, ОСОБА_2 встановлено 40 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК серії АВ № 005359 від 20.05.2013 року (копія а.с.8).

27.04.2015 року після повторного обстеження Медико-соціальної експертної комісії, ОСОБА_2 встановлено 45 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК від 27.04.2015 року (копія а.с.9).

Відповідно до виписки із медичної карти хворого №120, висновком центральної лікарсько-експертної комісії від 06.02.2013 року № 4/165, ОСОБА_2 встановлений основний діагноз, а саме: хронічний бронхіт ІІ ст. в фазі затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст.; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легкою ступеню пониження слуху (ІІ ст.) за класифікацією Остапкович В.Є. та Пономарьової Н.І. - захворювання професійні (а.с.12).

Згідно із випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 2390, позивачу встановлений основний діагноз: хронічний бронхіт ІІ ст. у стані ремісії,; дифузний пневмосклероз. ЛН І-ІІ ст. захворювання професійне, також двостороння хронічна нейросенсорна приглухуватість ІІІ ст. (по класифікації Остапковича) - захворювання професійне (а.с.13)

Відповідно до виписок із медичних карт стаціонарного хворого відділення професійної патології та реабілітації потерпілих внаслідок аварії на ЧАЕС, ОСОБА_2 встановлений діагноз: ХОЗЛ ІІ ст. (токсикоз-пильовий бронхіт ІІ ст., емфізема легких ІІ ст.), загострення середнього ступеня тяжкості ЛН 2; двобічна сенсоневральна приглухуватість ІІ ст. - захворювання професійне (а.с.14, 15, 16, 17)

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем ОСОБА_2 доведено безпосередній зв'язок між отриманим ним професійним захворюванням та роботою на підприємстві відповідача.

Доводи відповідача ПрАТ «ЗЗРК» щодо відсутності його вини у заподіяні моральної шкоди позивачу ОСОБА_2, необґрунтовані та спростовані актом форми П-4 від 20.02.2013 року про встановлення професійного захворювання у зв'язку з роботою у шкідливих умовах праці.

Також суд першої інстанції правильно критично оцінив твердження відповідача про те, що, будучи обізнаним та повідомленим підприємством про негативні наслідки впливу шкідливих факторів праці на власне здоров'я, позивач ОСОБА_2 самостійно уклав трудовий договір та продовжував виконувати роботу в таких умовах тривалий час, тим самим, з власної ініціативи свідомо допустив погіршення свого здоров'я, а оскільки діюче законодавство допускає роботу у важких та шкідливих умовах праці, тому немає підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача з відповідача у цій справі.

Оскільки, відповідно до ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається саме на власника або уповноважений ним орган. З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20.02.2013 року зазначено, що професійне захворювання у ОСОБА_2 виникло внаслідок тривалого стажу роботи по професії електрозварювальником більше 12 років в умовах впливу зварювального аерозолю, перевищуючий ГДК, а також недосконалість машин, механізмів, які генерують виробничий шум, який перевищує ГДР.

Внаслідок професійного захворювання позивач ОСОБА_2 змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, відчуває фізичну біль та переносить певні фізичні страждання, не може вести активний спосіб життя, зміни у життєвих відносинах викликають у нього моральні страждання. Виконання робіт позивачем ОСОБА_2, у небезпечних для здоров'я умовах призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За таких обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманих позивачем ОСОБА_2 захворювань, і пов'язані з ними фізичні і моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, суд першої інстанції правильно вважав, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача компенсації моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, в сумі 10000,00 грн.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ПрАТ «ЗЗРК» в частині розміру стягнутого відшкодування моральної шкоди на користь позивача у цій справі є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію сторін, висловлену ними у цій справі, та яку вони та їх представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування завдання йому моральної шкоди внаслідок професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом, саме у розмірі 45000,00 грн.

Суд першої інстанції правильно не витребував у позивача ОСОБА_2 у цій справі висновку МСЕК щодо розміру завданої йому моральної шкоди, пов'язаної і професійним захворюванням.

Також відповідач ПрАТ «ЗЗРК» не надало суду першої інстанції належних, допустимих доказів на спростування факту завдання взагалі моральної шкоди позивачеві внаслідок вищезазначеного професійного захворювання.

Оскільки, факт отримання позивачем вищезазначеного професійного захворювання, підтвердженого висновком МСЕК, сам по собі свідчить про завдання позивачеві внаслідок цього захворювання моральної шкоди.

При визначенні розміру цієї моральної шкоди позивача судом першої інстанції було враховано той факт, що загальний стаж роботи позивача становить 28 років 10 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів - 16 років 04 місяця, у тому числі 12 років в умовах впливу зварювального аерозолю, перевищуючого ГДК, а також недосконалість машин, механізмів, які генерують виробничий шум, який перевищує ГДР, та зокрема у відповідача ПрАТ «ЗЗРК» з 02.09.1996 року і до 08.02.2013 року (звільнення за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію) та встановлення лише 20.05.2013 року вищезазначеного професійного захворювання, 40 % втрати професійної працездатності і 3 групи інвалідності, і лише - з 27.04.2015 року 45 % втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності, враховуючи, що із вищезазначеним позовом у цій справі позивач звернувся до суду 22.12.2015 року (а.с.1), тобто тривалість немайнових втрат позивача з 20.05.2013 року становить невеликий проміжок часу, оскільки право на отримання потерпілим моральної шкоди виникає у особи саме з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції розглянув дану повно, всебічно, з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, які належним чином оцінив.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення сторін у цій справі - позивача ОСОБА_2 та відповідача ПРАТ «ЗЗРК» від доказування саме розміру моральної шкоди позивача, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, врахував всі вищезазначені обставини, які мають істотне значення для правильного визначення розміру відшкодування моральної шкоди відповідачем позивачеві у цій справі.

Визначений судом першої інстанції у цій справі розмір відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь позивача у 10000,00 грн. при вищевикладених обставинах відповідає вимогам розумності, виваженості і справедливості.

Рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалене з додержанням вимог ст. 213 ЦПК України, є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Проте, згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує також питання: як розподілити між сторонами судові витрати.

В силу вимог ст. 88 ч. 3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції у цій справі, тому суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України правильно стягнув останній за оскаржуємим рішенням саме з відповідача і саме на користь держави.

Проте, суд першої інстанції помилився у розмірі судового збору, який підлягає стягненню на користь держави з ПрАТ «ЗЗРК», від сплати якого позивач ОСОБА_2 був звільнений при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції, зокрема: неправильно стягнув 1378,00 грн. судового збору замість належного розміру 551,20 грн. (розрахунок: ставка судового збору за подання 22.12.2015 року позивачем (фізичною особою) до суду позовної заяви немайнового характеру (про відшкодування моральної (немайнової) шкоди незалежно від розміру моральної (немайнової) шкоди, що стягується, складає 551,20 грн. в силу вимог ст. 4 ч. 2 п. 1 п.п.2 Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка діяла на час подачі позову у цій справі, виходячи із 0,4 розміру мінімальної заробітної плати 1378,00 грн.).

При вищевикладених обставинах, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2016 року у цій справі слід змінити, зменшивши розмір стягнутого з ПрАТ «ЗЗРК» в дохід держави судового збору з «1378,00 грн.» до «551,20 грн.», в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України ПрАТ «ЗЗРК» в разі задоволення його апеляційної скарги лише частково при вищевикладених обставинах, не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору 606,33 грн. (а.с.67), понесених ним при подачі цієї скарги до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями у формі Приватного акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2016 року у цій справі змінити, зменшивши розмір стягнутого з Підприємства з іноземними інвестиціями у формі Приватного акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат» в дохід держави судового збору з «1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень) до «551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят дві гривні двадцять копійок)».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.