АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и л а :

у листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві, в якому просив звільнити з-під арешту, який накладений постановою ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві від 26.09.2011 року у виконавчому провадженні № 1235/4 все рухоме та нерухоме майно, яке йому належить на праві власності.

Справа: 752/19000/15 Апеляційне провадження № : № 22-ц-796/5691/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до постанови ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві від 26.09.2011 року було накладено арешт на його майно у виконавчому провадженні № 1235/4, що відкрито на підставі виконавчого листа № 2-142/10, виданого 19.11.2010 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з нього на користь ВАТ НАСК «Оранта» грошових коштів в розмірі 52 293, 98 грн.. 23.11.2011 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу і повторно виконавчий документ на виконання не надходив. Виконавче провадження передано до архіву, що перешкоджає можливості вирішити питання про зняття арешту у рамках виконавчого провадження за Законом України «Про виконавче провадження».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.01.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що позивач звернувся за захистом своїх порушених прав, оскільки все належне йому майно безпідставно перебуває під арештом. Оскільки виконавче провадження завершено, у інший спосіб позивач не може захистити своє право власності.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі виконавчого листа № 1-142/10, виданого 19.11.2010 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ НАСК «Оранта» грошових коштів в розмірі 52 293, 98 грн. було відкрито виконавче провадження.

14.09.2011 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві в рамках виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника - ОСОБА_1

23.11.2012 року виконавчий документ було повернуто стягувачу та надалі ( до 23.10.2015 року) виконавчий документ повторно до відділу не надходив.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Позивач зазначає, що при поверненні виконавчого документа стягувачу та закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника не було знято. Разом з тим, із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України позивач не звертався.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. До того ж такий захист здійснюється у спосіб, який передбачено цивільним процесуальним законодавством.

Позивач не зазначає у позові право власності на яке саме майно порушено відповідачем та за змістом позовної вбачається, що фактично оспорюються дії державного виконавця при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки при винесенні такої постанови не скасовано арешт, накладений на майно боржника (ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Саме по собі накладення арешту на майно, якого не існує або яке не належить позивачу не порушує право власності останнього на таке майно, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано принцип непорушності право власності не впливають на висновки суду.

За вказаних обставин суд першої інстанції правильно виходив з того, що позов не підлягає задоволенню у обраний позивачем спосіб, оскільки для відновлення прав боржника щодо арештів, накладених у рамках виконавчого провадження передбачено інший спосіб захисту порушеного права.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді