АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/123/16 Головуючий 1 інстанції
Справа № 629/1069/15-ц ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Гальянової І.Г., Міненкової Н.О.

за участю секретаря Кравченко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Приватного підприємства «Агро Маркет» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Приватне підприємство «Агро Маркет» про стягнення відкоригованої суми, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі 6698502,87 грн., сплачені судові витрати в сумі 3654,00 грн. Позивач посилається на те, що 11.03.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в сумі 2560000,00 (два мільйони пятсот шістдесят тисяч) гривень, із строком виплати боргу, а саме: гроші в сумі 400000,00 грн. в строк з 01.08.2013 року по 20.08.2013 року; гроші в сумі 960000,00 грн. в строк з 30.10.2013 року по 10.11.2013 року; гроші в сумі 1200000,00 грн. в строк з 01.08.2014 року по 20.08.2014 року. ОСОБА_4 09.08.2013 року були повернуті грошові кошти в сумі 200000,00 грн., 23.08.2013 року - 200000,00 грн., але в подальшому в установлений договором позики строк чергову суму боргу в сумі 960000,00 грн. вона не повернула, як і не повернула останню частину позики в сумі в сумі 1200000,00 грн. Кінцевий термін повернення позики був визначений не пізніше 20.08.2014 року. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2014 року з ОСОБА_4 на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики від 11.03.2013 року в розмірі 1200000,00 грн., рішення набрало законної. Оскільки відповідачем в подальшому не здійснювалось погашення позики, то станом на 20.03.2015 року сума заборгованості за договором позики, з врахуванням стягнутих 1200000,00 грн., становить 5110167,73 грн., проценти за позикою -433472,89 грн., розмір нарахованої неустойки - 385795,07 грн., сума відсотків річних - 84249,86 грн., інфляційні витрати - 785434,36 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з стягнуто з ОСОБА_3 на його користь суму процентів за користування позикою в розмірі 433472,86 грн., 3% річних в розмірі 84151,23 грн., суму індексу інфляції в розмірі 785434,36 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішене питання щодо судових витрат.

На зазначене рішення суду першої інстанції сторонами були подані апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_2 не погодився з висновком суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 5 110 167,73 грн. та зазначив, що вважає оскаржуване рішення суду в цій частині незаконним, необґрунтованим і таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 квітня 2014 року з ОСОБА_3 було стягнуто суму заборгованості, яка на день звернення позивача до суду становила еквівалентно доларам США 6310167,73 грн. Позивач отримав від Відповідача грошові кошти в сумі 400000,00 грн., що як зазначено в нотаріальних заявах про отримання грошей, еквівалентно 49140, 00 доларів США. Оскільки за договором позики з ОСОБА_4 стягнуто 1200000,00 грн. за рішенням суду від 23 квітня 2014 року, то на думку ОСОБА_2, загальну суму відкоригованої суми боргу слід зменшити таким чином: 6310167,73-1200000,00=5110167,73.

Таким чином, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 5110167,73 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначено, що рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 липня 2015 року у цій справі винесено при неправильному застосуванні норм матеріального права, при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, при невідповідності висновків суду обставинам справи, а отже вважає, що ухвалене рішення підлягає скасуванню.

Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про оплатність договору позики від 11 березня 2013 року, укладеного між нею та ОСОБА_2, та зазначає, що цей договір є безпроцентним, а тому вимога про стягнення процентів за користування позикою задоволенню не підлягає.

Також ОСОБА_3 вказує, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 квітня 2014 року було встановлено, що особою, якій повинні нараховуватися інфляційні збитки та три відсотки річних на суму 960000,00 грн. є ПП «Агро Маркет». За таких обставин, вимоги про нарахування інфляційний втрат та трьох процентів річних на суму 960 000,00 грн., які за рішенням суду від 23 квітня 2014 року повинно сплатити ПП «Агро Маркет», є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційні вимоги також обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 скористався своїм правом на дострокове повернення суми позики та сплати процентів, проте обовязок позичальника сплатити суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних у цьому випадку договором не передбачений. Таким чином, ОСОБА_3 вважає, що моментом, з якого їй можуть нараховуватися інфляційні втрати та три проценти річних, є дата набрання рішенням суду від 23 квітня 2014 року законної сили, тобто з 05 березня 2015 року. Натомість, оскаржуваним рішенням було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних, починаючи з 07 грудня 2013 року, тобто протягом 462 днів.

Враховуючи викладене вище, ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

З апеляційною скаргою на рішення суду від 07 липня 2015 року звернулось також ПП «Агро Маркет», в особі директора ОСОБА_3, яке вважає, що ОСОБА_2, подавши у грудні 2013 року позов про стягнення з ОСОБА_3 суми заборгованості, вже скористався своїм правом на звернення до суду за захистом його порушених прав. Апелянт зазначає, що позивач не уточнював суму позовних вимог, не просив стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних. Рішенням Лозівського міськрайонного суду від 23 квітня 2014 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі, рішення набрало законної сили, а отже, на думку ПП «Агро Маркет», підстави для перегляду розміру стягнутих грошових коштів відсутні.

Таким чином, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, дослідивши матеріали інших цивільних справ, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, районний суд виходив із того, що стягнення процентів за користування позикою в розмірі подвійної ставки НБУ, 3% річних та індексу інфляції передбачено Законом, тому підлягає стягненню з ОСОБА_3 Що ж стосується боргу за несвоєчасне повернення позики у розмірі різниці в курсі долара США, що передбачено договором, то така сума стягненню не підлягає, оскільки ОСОБА_2 реалізоване його право на захист своїх порушених прав, а ОСОБА_3 зобовязання за вищезазначеним договором виконані.

Проте повністю погодитись із такими висновками районного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення районного суду не відповідає.

Як встановлено в суді першої інстанції, підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, між ОСОБА_2, як позикодавцем, з однієї сторони та ОСОБА_3, як позичальником, з другої сторони, укладено договір від 11 березня 2013 року, згідно якого ОСОБА_2 передав у власність грошові кошти ОСОБА_4 в сумі 2560000 грн. із строком виплати боргу таким чином:

Гроші в сумі 400000 в строк з 01 серпня 2013 року по 20 серпня 2013 року.

Гроші в сумі 960000 в строк з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року.

Гроші в сумі 1 200 000 грн. в строк з 01 серпня 2014 року по 20 серпня 2014 року.

В п. 3. даного договору зазначено, що в разі девальвації протягом строку дії цього договору «Позичальник» зобовязується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 320000 доларів СІЛА за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу, а саме:

Гроші в сумі 400000 грн., еквівалентну 50000 (пятидесяти тисячам ) доларів США, в строк з 01 серпня 2013 року по 20 серпня 2013 року.

Гроші в сумі 960000 (девятсот шістдесят тисяч) еквівалентну 120000 (сто двадцять тисячам) доларів США в строк з 30 жовтня по 10 листопада 2013 року.

Гроші в сумі 1200000 (один мільйон двісті тисяч) грн. еквівалентну 150000 (ста пятдесяти тисячам) доларів США в строк з 01 серпня 2014 року по 20 серпня 2014 року.

Відповідно до п. 6 договору позики, сторони свідчили, що вказаний договір не укладений під впливом обману, насильства, або під впливом тяжкої обставини.

Пунктом 7 договору позики передбачено, що сторони при укладанні договору цілком розуміли, що несуть відповідальність за юридичні наслідки вчиненого ними право чину.

Зміст статей Цивільного кодексу України, що регулюють дані правовідносини сторонам нотаріусом були роз'яснені при укладанні та посвідченні договору.

Договір позики був укладений за письмовою згодою дружини позикодавця та чоловіка позичальника, що виключає в цій частині підстави вважати його недійсним.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно приписів ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Як встановлено судом, укладений між сторонами договір позики від 11.03.2013 року був укладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально.

На виконання ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, грошові кошти були передані позичальнику одночасно з укладанням та посвідченням договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, відповідно до якої, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Умови даного договору сторони не оспорювали.

Таким чином, апеляційні доводи ОСОБА_3 та ПП «Агро Маркет», в особі директора ОСОБА_3, а також представника зазначених апелянтів на відсутність даних про фактичну передачу грошових коштів ОСОБА_2 є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, у відповідності до положень ст.ст.60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Лозівського міськрайонного суду від 13 червня 2014 року у справі № 629/1058/14 задоволено позов ОСОБА_4 до ПП «Агро Маркет», ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним та в звязку із цим договору застави недійсним. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, постановлене нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні касаційної скарги, отже рішення апеляційного суду є чинним.

Зазначеним судовим рішенням встановлено наступне (цитата):

«Судовим розглядом встановлено, що 11 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений.

На забезпечення зобов'язання між ОСОБА_2 та Приватним підприємством «Агро Маркет» було укладено договір застави.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник. Зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеному родовими ознаками.

Посилання позивача та довів суду першої інстанції про відсутність доказів про отримання грошей за договором позики, як доказ того, що договір позики є удаваним, судовою колегіє не приймається.

Договір позики, укладений сторонами, посвідчений нотаріально, що свідчить про передачу грошей одночасно з укладенням та посвідченням договору позики.

Крім цього, посилання позивача на не виконання договору позики по передачі грошей, не є доказом укладання договору купівлі-продажу частки у статутному фонді.

Що стосується посилання ОСОБА_3 на відсутність у відповідача певної суми грошей, як доказ для визнання договору позику удаваним, то це також не є доказом того, що сторони мали на увазі насправді укласти договір купівлі-продажу частини у статутному фонді ТОВ «Славія».

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини, що виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно виходу зі складу ТОВ «Славія» були оформлені нотаріально, шляхом написання ОСОБА_2 заяви про вихід зі складу засновників та передачі своєї частки ОСОБА_4. В заяві про вихід зі складу засновників ОСОБА_2 зазначив, що він не має фінансових претензій до ТОВ «Славія» (а.с. 13).

Наведене спростовує доводи позивача щодо того, що сторони, укладаючи договір позики, насправді вчинили договір купівлі-продажу частки у статутному фонді» (кінець цитати).

Таким чином, факт передавання грошових коштів ОСОБА_2 ОСОБА_5 не підлягає доказуванню, оскільки беззаперечно встановлений іншим судовим рішенням, яке набрало законної сили та є чинним. Апеляційні доводи та пояснення представника ОСОБА_3 та ПП «Агро Маркет» в цій частині судова колегія вважає необґрунтованими.

Стосовно сум, які просить стягнути ОСОБА_2 в якості відкоригованого розміру боргу за договором позики від 11 березня 2013 року, судова колегія зважає на наступне.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обовязковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобовязань в іноземній валюті.

Відтак, коригування заборгованості, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

При цьому, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як встановлено статтею 627 ЦК України, сторони договору є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Таким чином, умови договору позики повністю відповідають загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору (стаття 627 ЦК України).

Аналогічні правові висновки містяться в Постанові Верховного суду України від 07 жовтня 2014 року по справі № 3-133гс14.

Крім того, статтею 204 ГК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до зазначеної норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір позики від 11.03.2013 pоку, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дійсним, що підтверджено рішенням суду.

З огляду зазначене, судова колегія вважає, що суд дійшов помилкового висновку про неможливість стягнення з відповідача суми боргу, що повязана із зміною курсу долара США.

Такий висновок районного суду спростовується також матеріалами справи, а саме.

В забезпечення виконання умов договору позики між Приватним підприємством «Агро Маркет» в особі директора ОСОБА_4 далі як «Майновий поручитель» з однієї сторони та ОСОБА_2 далі «Заставодержатель», з другого боку, укладено договір застави майбутнього врожаю від 11 березня 2013 року. В силу цього договору Заставодержатель має право у разі невиконання майновим поручителем зобовязання, забезпеченого заставою, отримати задоволення вимоги за рахунок заставленого майна.

Згідно договору застави майбутнього врожаю від 11 березня 2013 року майновий поручитель надає в заставу врожай пшениці озимої 2013 року у кількості 840 (вісімсот сорок) тон, що планується зібрати з полів загальною площею 281 га., які знаходяться на території Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області, та належить Майновому поручителю на праві власності - далі «Предмет застави».

За домовленістю сторін предмет застави становить 960 000 грн.

Вищезазначений предмет застави є забезпеченням виконання зобовязань, які передбачені Договором позики, посвідченим приватним нотаріусом, укладеним між Заставодержателем та Позичальником (ОСОБА_4), відносно виконання умов основного договору, а саме: на суму 960000 грн.; строк виконання зобовязання з 30 жовтня по 10 листопада 2013 року.

ОСОБА_2 в період строку розрахунку отримав в рахунок погашення боргу за договором позики від 11 березня 2013 року 200000 (двісті тисяч) гривень, що підтверджується його заявою від 09 серпня 2013 року. На час повернення боргу за курсом НБУ (799,3000 за 100$ США) зазначена сума становила 24600 $ США.

В подальшому іншу частину позики ОСОБА_2 отримав в розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень в рахунок погашення боргу, підтвердив заявою від 23 серпня 2013 року. Приватний нотаріус Лозівського районного округу Харківської області засвідчив справжність підпису ОСОБА_2 На час повернення боргу за курсом НБУ (799,300 за 100$ США) зазначена сума становила 24540 $ США.

На виконання рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області у справі № 629/5364/13-ц повернуто:

1 200 000 гривень на час повернення боргу за курсом НБУ (2309,0564 за 100$ США) зазначена сума становила 51696,28 $ США;

960 000 гривень на час повернення боргу за курсом НБУ (2309,0564 за 100$ США) зазначена сума становила 41575,42 $ США.

Таким чином, фактично повернуто ОСОБА_3 ОСОБА_2 2 560 000 гривень, що еквівалентно 142 411,7 $ США, залишилось боргу 177 588,3 $ США.

На 18 березня 2015 року, день звернення до суду із позовом за курсом НБУ (2329,6787 за 100$ США) зазначена сума становила 4 137 236,8 гривень.

Отже, судова колегія вважає, що рішення районного суду підлягає скасуванню в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики, що утворилась у звязку із зміною курсу долара США на час виконання зобовязання, а також ухвалення в цій частині рішення про задоволення зазначених вимог.

Оскільки розрахунок між сторонами договору позики судом прийнятий з урахуванням зміни курсу долара США, інфляційні витрати за несвоєчасне виконання грошового зобовязання стягненню не підлягають, а рішення районного суду в цій частині має бути скасоване з відмовою у задоволенні зазначеної частини позову.

Що стосується стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 процентів за користування позикою та 3% річних, то в цій частині судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки доказам по справі в цій частині дана обєктивна оцінка і зроблений вірний висновок.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Приведений розрахунок стягнутих сум у судової колегії сумніву не викликає, відтак, в зазначеній частині рішення районного суду залишається без змін.

Розглянувши додаткові апеляційні доводи, викладені в поясненнях представника ОСОБА_3 та ПП «Агро Маркет» - ОСОБА_6, судова колегія зважає на таке.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ПП «Агро Маркет» не містили доводів щодо безгрошовості договору позики від 11 березня 2013 року.

Між тим, доводи представника в цій частині спростовуються вже приведеними раніше даними та іншими матеріалами справи.

Пояснення нотаріуса ОСОБА_7, а також форма дієслова «передає», вибрана цим же нотаріусом для посвідчення договору позики, в даному випадку вирішального значення не має та в комплексі з іншими встановленими судом обставинами не свідчить про відсутність факту передачі грошових коштів ОСОБА_3

Не свідчить про відсутність такого факту і висновок експертного дослідження, виконаний експертом ТОВ Центру судових експертиз «Альтернатива» ОСОБА_8

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах, суттєвого значення не мають, тому судовою колегією не приймаються.

У відповідності до ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин, що мають значення для справи.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає за необхідне змінити рішення районного суду з підстав, викладених вище.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313-315, 319, 218 ЦПК України, колегія суддів,-

Вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Приватного підприємства «Агро Маркет» - задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 липня 2015 року змінити, скасувавши його в частині відмови в позові про стягнення заборгованості у звязку із зміною курсу долара США, а також в частині задоволення вимог щодо стягнення інфляційних витрат у звязку із несвоєчасним виконанням грошового зобовязання.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_2, 07.05.1953 народження, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, заборгованість за договором позики, що виникла в звязку із зміною курсу долара США в сумі 4 137 236 (чотири мільйони сто тридцять сім тисяч двісті тридцять шість) гривень 80 копійок.

В задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції у звязку з несвоєчасним виконанням грошових зобовязань відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Т.М. Костенко

Судді І.Г. Гальянова

ОСОБА_9