АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Лісовська О.В.
справа №761/574/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа: комунальне підприємство «Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати за ним право власності на:

57/100 частини нежитлової будівлі літери «З», що складає 896,4 кв.м від загальної площі 1571,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

36/100 частини нежитлової будівлі літери «І», що складає 88,8 кв.м. від загальної площі 244,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

на нежитлову будівлю площею 67,3 кв.м літери «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

на нежитлову будівлю площею 65,2 кв.м. літери «Е», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

зобов'язати комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за ним вищевказане майно.

В мотивування вимог посилався на те, що в 1997 році було створено АГК «Радосинь» і кооперативу в 1999 році було надано в користування 5,0031 га землі. В 1998 році його було прийнято в члени АГК, у зв'язку з чим він сплатив вступний внесок, всі обов'язкові платежі, а також постійно сплачує щомісячні членські внески.

08.06.1998 року Ватутінська районна державна адміністрація м. Києва запропонувала АГК «Радосинь» зарезервувати площу в межах 900 кв.м. під учбові класти по правилам дорожнього руху для потреб району. А в 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва, а будівля вже була запроектована і погоджена з відповідними службами, тому керівництво АГК звернулось до адміністрації з проханням перепрофілювати приміщення під магазини та СТО, на що було отримано позитивну відповідь при умові внесення змін в проектну документацію та погодження з відповідними службами міста.

15.09.1999 року на зборах уповноважених членів АГК позивачу, а також іншим членам АГК були виділені місця під будівництво блоків № 1, 2, 3, СТО, металевого боксу, а також топкових № 1, 2, 3. Особисто йому було виділено місце під будівництво групи приміщень, загальною площею 896, 4 кв.м в блоці № 3, топкову № 1 та № 2, а також 1/2 частину блоку № 1. За угодою з АГК позивач повинен був, крім пайових внесків, завести понад пай за власний рахунок на територію АГК 40000 тон піску.

08.12.1999 року він уклав з генпідрядною організацією ВАТ БМУ ТЕЦ-6 договір підряду № 26 КС на загальне будівництво. Згідно укладеного договору він завіз за свій рахунок і передав підряднику необхідні будівельні матеріали та сплатив вартість виконаних робіт в сумі 489000 грн.

Всі взяті на себе зобов'язання позивач виконав в повному обсязі.

Згідно з договірною домовленістю між ним та іншими членами АГК, яким були виділені місця, та АГК «Радосинь» вони повинні були побудувати вищевказані об'єкти силами генпідрядної організації за свій рахунок, а АГК передати ці об'єкти їм у власність. Але на його неодноразові звернення щодо передачі об'єктів у власність голова правління АГК відповідає, що не може цього зробити, так як відповідно до статуту АГК прийняття рішень стосовно володіння, користування та розпорядження майном на суму більше 500000 грн. відноситься до компетенції загальних зборів. Він пояснив, що неодноразово призначав збори уповноважених для вирішення даного питання, але збори уповноважених відмовляються розглядати ці питання, посилаючись на те, що це відноситься до компетенції загальних зборів.

Враховуючи те, що позивач на даний момент користується побудованими за власний рахунок приміщеннями і сплачує податок на землю, встановлений Управлінням земельних ресурсів як для комерційного використання, вважає, що відповідач не виконує взяті перед ним зобов'язання, а тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2010 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- 57/100 частини нежитлової будівлі літери «З», що складає 896, 4 кв.м від загальної площі 1571, 9 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;

- 36/100 частини нежитлової будівлі літери «І», що складає 88, 8 кв.м від загальної площі 244, 5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- нежитлову будівлю, площею 67,3 кв.м літери «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- нежитлову будівлю, площею 65,2 кв.м літери «Е», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на вищевказане майно.

Стягнуто з АГК «Радосинь» на користь ОСОБА_2 державне мито в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зазначав про те, що апеляційну скаргу апелянтом подано на підставі ч.1 ст.292 ЦПК України, оскільки при розгляді справи суд першої інстанції не викликав його, як члена кооперативу в судове засідання, а вказаним рішенням суду порушуються його права як власника майна.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що він є членом кооперативу «Радосинь». 15.04.1998 року між ОСОБА_1 та АГК «Радосинь» було укладено договір забудови №70 предметом даного договору була спільна діяльність сторін щодо будівництва гаражних боксів на території гаражного комплексу «Радосинь» по АДРЕСА_1 номер боксу НОМЕР_3, який в подальшому став НОМЕР_4. Згідно умов договору апелянт зобов'язався сплатити солідарну частку об'єктів загального користування, перелік яких визначався у додатку №1 зазначеного договору. На підставі рішень АГК «Радосинь» сума внеску була визначена в розмірі 750 доларів США по курсу на день оплати, яка була сплачена апелянтом. В додатку №1 до договору вказана зведена затратна відомість внесків, з яких вбачається, що частина внесених ним та іншими членами кооперативу вступних внесків була використана на будівництво адміністративних приміщень кооперативу, які за рішенням суду першої інстанції були передані у власність позивача.

На виконання даного рішення 23.04.1998 року апелянтом було сплачено 1057,50 грн.

Так, апелянтом було побудовано гаражні бокси НОМЕР_2 та НОМЕР_4 які в подальшому були об'єднані та перереєстровані розпорядженням Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації за №10001150 від 25.04.2007 року у один гаражний бокс, якому було присвоєно НОМЕР_2, що підтверджується довідкою №84 від 14.08.2008 року. Вказує на те, що всі гаражні бокси в АГК «Радосинь» будувалися не за кошти кооперативу, а за кошти членів кооперативу-власників даних гаражних боксів.

Розмір пайових внесків загальними зборами (зборами уповноважених) членів АГК «Радосинь» до 24.12.2010 року не приймався.

Крім того, гаражний бокс НОМЕР_2 згідно договору забудови він збудував за власні кошти, а тому він є його власністю (свідоцтво про право власності серія НОМЕР_1 від 23.10.2008 року).

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представники доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача АГК «Радосинь» заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив закрити апеляційне провадження у справі, у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не має права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки вказаним рішенням суду не було вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_4, крім того, останній не набув членства в АГК «Радосинь».

Третя особа: КП «Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. З врахуванням положень ч.2 ст.305 ЦПК України її неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.331, 376, 392 ЦК України та вважав, що право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що в 1997 році було створено АГК «Радосинь».

Згідно рішення Київради № 5/491 від 19.08.1999 року АГК було надано в постійне користування 5,0031 га землі, що підтверджується державним актом від 03.12.1999 року.

Відповідно до листа Ватутінської районної державна адміністрації від 08.06.1998 року №02-48 АГК «Радосинь» було запропоновано зарезервувати площу в межах 900 кв.м під учбові класи по правилам дорожнього руху для потреб району, що підтверджується листом № 02-48 від 08.06.1998 року.

У 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва.

АГК «Радосинь» звернувся до Ватутінської районної державної адміністрації з проханням перепрофілювати приміщення під магазини та СТО, на що листом від 21.08.1999 року №02-56 кооператив повідомлено, що державна адміністрація не заперечує щодо розміщення на території АГК «Радосинь» СТО та магазинів в існуючих приміщеннях при умові, що замовник внесе зміни в проектну документацію та погодить її з відповідними службами міста.

15.09.1999 року на зборах уповноважених членів АГК «Радосинь» позивачу ОСОБА_2, а також іншим членам АГК ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 були виділені місця під будівництво блоків № 1, 2, 3, СТО, металевого боксу, а також топкових №1, 2, 3, що підтверджується протоколом № 3 від 15.09.1999 року.

Позивачу, згідно прийнятого рішення, було виділено місце під будівництво групи приміщень, загальною площею 896,4 кв.м в блоці № 3, топкову № 1 та № 2, а також 1/2 частину блоку № 1.

За угодою з АГК «Радосинь» позивач ОСОБА_2 повинен був, крім пайових внесків, завести понад пай за власний рахунок на територію кооперативу 40000 тон піску.

08.12.1999 року позивач ОСОБА_2 уклав з генпідрядною організацією ВАТ БМУ ТЕЦ-6 договір підряду № 26 КС на капітальне будівництво.

Згідно укладеного договору позивач завіз за власний рахунок і передав підряднику необхідні будівельні матеріали та сплатив вартість виконаних робіт в сумі 489000 грн.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 12.10.2016 року у справі № 6-504цс16, цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК передбачає лише у ст.335 і 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК).

За змістом ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постанові від 18.02.2015 року у справі № 6-244цс14 та в постанові від 24.06.2015 року № 6-318цс15, ураховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Чинним цивільним законодавством не передбачено такої підстави для визнання права власності за особою, як невиконання зобов'язання за домоленістю, тобто закон не пов'язує виникнення права власності у набувача за договором з невиконанням його умов. У разі невиконання умов договору однією із сторін, інша сторона може вимагати його виконання.

Згідно з ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи викладене, порушення зобов'язання АГК «Радосинь» не тягне за собою правові наслідки у вигляді визнання за ОСОБА_2 права власності на майно.

Крім того, відповідно до ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом положень ст.331 ЦК встановлено право особи, яка створила об'єкт нерухомого майна зі своїх матеріалів, або набуває на нього право власності на підставі договору або закону, укладати договори щодо зазначеного об'єкта незавершеного будівництва.

При цьому для реєстрації права власності набувача на об'єкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозвіл на виконання будівельних робіт, проектно-кошторисна документація, а також документи, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Частиною 5 ст.376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач є власником або користувачем земельної ділянки під збудованими нею об'єктами будівництва.

Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Твердження сторін про те, що ОСОБА_1 не має права на апеляційне оскарження рішення суду, є безпідставними, з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11.12.2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч.1 ст.292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом цієї статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 09.11.2016 року у справі № 6-2006цс16, від 17.02.2016 року у справі №6-76цс16, від 03.02.2016 року у справі №6-885цс15.

У справі, яка переглядається, за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлові будівлі, в тому числі, і на адміністративні приміщення в АГК «Радосинь».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 на праві власності належить гаражний бокс НОМЕР_2 в АГК «Радосинь», що підтверджується свідоцтвом про право власності від 23.10.2008 року, та відповідно до довідки АГК «Радосинь» №84 від 14.08.2008 року ОСОБА_1 є членом АГК «Радосинь» згідно зборів уповноважених протоколу №1 від 27.05.1997 року.

При цьому сторонами не було подано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 не подавав заяву про прийняття і вступ його до кооперативу, та, що стосовно нього не приймалось рішення про прийняття його в члени кооперативу.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції, про наявність у ОСОБА_1 права на оскарження рішення суду першої інстанції не суперечить змісту статті 292 ЦПК України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення та про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа: комунальне підприємство «Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді