АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа 753/5278/16-ц Головуючий у 1 інстанції Комаревцева Л.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/9870/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 серпня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

при секретарі Юрченко А.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, разом із матір'ю та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини разом із батьком.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 залишено без задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено: визначено місце проживання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком, ОСОБА_3 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.02.2016 розірвано шлюб між сторонами та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.06.2015 і до досягнення дитиною повноліття. Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 10.12.2015 №772 визначено участь батька ОСОБА_3 у вихованні дитини та встановлено графік його спілкування з дитиною. Висновком органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 11.05.2016 №101-4484/03 рекомендовано визначити місце проживання дитини, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю.

Судом також установлено, що сторони мають постійне місце роботи, задовільний стан здоров'я, стабільний дохід та позитивні характеристики, що надає їм рівноправну можливість для матеріального забезпечення та належного виховання дитини.

Виходячи з рівності прав та обов'язків матері й батька відносно дітей, принципу 6 Декларації та вимог положень ч. 2 ст. 160, ст. 161 Сімейного кодексу України, за якими місце проживання дитини визначається за спільною згодою батьків і самої дитини, та, ураховуючи особисте добровільне побажання малолітньої дитини проживати разом із батьком, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього сина з батьком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким визначити місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю. Посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Відповідач та його представник заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити. Третя особа направила на адресу апеляційного суду лист, у якому просить розглядати справу без їхньої участі.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_6 та задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов висновків, які відповідають встановленим обставинам справи, та правильно застосував норми матеріального права.

Предметом спору у даній справі є визначення місця проживання малолітньої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.91 р., держави-учасниці забезпечують

те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Відповідно до принципу 6 цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Згідно ч. 2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання, місця проживання.

Судом установлено, що від шлюбу у сторін є син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не має визначеного місця проживання, оскільки батьки не можуть дійти згоди щодо даного питання. Крім того, з народження дитини її місце проживання ніде не зареєстровано.

Також установлено, що кожний із батьків дитини як до укладення шлюбу, під час перебування у зареєстрованому шлюбі і після його розірвання залишаються зареєстрованими за місцем реєстрації своїх батьків.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 101-4484/03 від 11.05.2016, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини та побажання малолітнього ОСОБА_7, комісія вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір'ю (ас 68-69). Проте, враховуючи встановлені судом обставини, даний висновок не береться до уваги з наступних підстав.

З матеріалів справи убачається, що кожна зі сторін у справі має постійне місце роботи, отримує стабільний дохід, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, спиртними напоями не зловживає, має належні побутові умови.

З березня 2016 року дитина проживає разом з батьком за адресою АДРЕСА_1. Хлопчик навчається у 1-А класі Спеціалізованої загальноосвітньої школи № 291 з поглибленим вивченням іноземної мови, де характеризується позитивно (ас 126).

У судовому засіданні районного суду дитина вказала на те, що вона любить обох своїх батьків, але виявляє більшу прихильність до батька, оскільки той не застосовує до нього фізичну силу, не підвищує голос, не налаштовує його проти матері. Щодо проживання з матір'ю хлопчик повідомив, що методи виховання матері зводяться до примушування, а не прохання щось зробити.

ОСОБА_3 є військовослужбовцем Управління державної охорони України, проходить службу в Фінансово-економічному підрозділі. ОСОБА_3 є директором та засновником ТОВ «Сучасні телекомунікаційні мережі», має вільний графік роботи, що дає йому змогу більше уваги приділяти дитині. З огляду на таке доцільним є проживання дитини з батьком, оскільки його фізична можливість більше спілкуватись, контактувати з сином сприятиме гармонічному розвитку дитини, яка у віці 8 років потребує постійного живого спілкування, а таке спілкування на даному етапі більш ефективно може забезпечити батько.

Перешкод для спілкування сина з матір'ю ОСОБА_3 не створює.

Крім того, бажання дитини проживати разом з батьком оцінюється судом як доказ у розумінні ст.57 ЦПК України, оскільки висловлювання дитини не носять явно виражені ознаки нав'язування чужої думки. Такий висновок суду узгоджується з Висновком за результатами психологічного обстеження, проведеного за зверненням ОСОБА_3 (ас51-62).

Отже, оскільки батьки малолітнього ОСОБА_7 знаходяться у рівних умовах щодо матеріального забезпечення, бажання брати участь у вихованні і розвитку дитини та інших обставин, проте, проживають вони окремо і між ними існують неприязні стосунки, що виникли на ґрунті розірвання шлюбу, а також враховуючи більшу прихильність хлопчика до батька, - правильним є висновок суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_3. Такий висновок зроблений судом в інтересах дитини.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_3 є більш забезпеченою, що за її думкою дає їй перевагу в матеріально-побутовому сенсі перед батьком дитини, не заслуговують на увагу, адже дана обставина не може бути визначальною умовою для вирішення спору про визначення місця проживання дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що дитина перебуває під впливом батька, також не заслуговують на увагу, адже спростовуються Висновком за результатами психологічного обстеження дитини, проведеного за зверненням ОСОБА_3 від 11.05.2016 (ас 51-62). Належних і допустимих доказів на спростування зазначеного доказу ОСОБА_6 у передбаченому ст. ст. 10,60,137 ЦПК України порядку суду не надала і на такі обставини не посилалась.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. ОСОБА_3 не надала будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції, а тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І.Шкоріна