Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/9033/14ц Головуючий у 1-й інстанції: Федченко І.М.
Провадження № 22-ц/778/1858/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

ОСОБА_2

ОСОБА_3,

при секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Автохаус-2011», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про витребування коштів з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2014 року ОСОБА_5, ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6, ТОВ «Автохаус-2011», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,про витребування коштів з чужого незаконного володіння, який неодноразово уточнювався.

В обґрунтування позову зазначали, що на підставі договору позики від 01.03.2013 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 в борг грошові кошти в розмірі 53 500 доларів США, що еквівалентно 627027,00 грн.

ОСОБА_5 не зміг повернути грошові кошти і в рахунок часткового погашення боргу надав ОСОБА_6 автомобіль CITROEN, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 253134,94 грн., який зареєстрований на імя ОСОБА_4

Згідно з усним договором доручення, а саме: зарахувати вартість автомобіля в рахунок часткового погашення боргу, ОСОБА_4 надала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила ОСОБА_6 на повне розпорядження автомобілем. Строк дії довіреності закінчився 15.05.2014 року, проте відповідач не виконав зарахування вартості автомобіля в рахунок погашення боргу за договором позики.

Зазначала, що їй стало відомо про те що 31.08.2013 року ОСОБА_6 обрав замісників щодо виконання доручення, видавши в порядку передоручення довіреність відповідачам ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9

Відповідач ОСОБА_7, діючи як замісник повіреного уклав договір комісії з відповідачем ТОВ « Автохаус-2011», який в свою чергу, діючи як комісіонер продав автомобіль ОСОБА_10 за 204 000 грн., які отримав ОСОБА_7, але в порушення вимог ст..ст.525,526,1006 ЦК України не передав зазначені кошти ОСОБА_4

ОСОБА_6 також не забезпечив передачу її грошей, а рівно не здійснив залік суми в рахунок погашення боргу ОСОБА_5 за договором позики.

Вважає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1005 ЦК України повірений не відповідає за вибір замісника та за вчинені ним дії лише у випадку, якщо замісник повіреного був указаний у договорі доручення, а тому за відсутності належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 передав належні ОСОБА_4 гроші ОСОБА_6, вони повинні відповідати, як солідарні відповідачі.

Крім того, в позові зазначено, що відповідачі повинні сплатити ОСОБА_4 суму боргу з урахуванням індексу інфляції в сумі 125052 грн., 3% річних в сумі 14541,12 грн., а також відсотки за користування грошовими коштами в сумі 81504,99 грн.

Враховуючи вищевикладене просили суд стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за договором доручення 204 000 грн., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 125 052 грн. та 3% річних в сумі 14 541,12 грн. та відсотки за користування коштами в сумі 81504,99 грн.; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за договором доручення 204 000 грн., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 125 052 грн. та 3% річних в сумі 14 541,12 грн. та відсотки за користування коштами в сумі 81504,99 грн., а також судовий збір в розмірі 2531,34 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції змінити, стягнувши солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за договором доручення 204 000 грн., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 125 052 грн. та 3% річних в сумі 14 541,12 грн. та відсотки за користування коштами в сумі 81504,99 грн..

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 3,4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи,порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права .

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи 15.05.2013 року ОСОБА_4 уповноважила відповідача ОСОБА_6 нотаріальною довіреністю від 15.05.2013 р на повне розпорядження автомобілем НОМЕР_2 2010 р ( в тому числі і продажу). Строк дії довіреності закінчився 15.05.2014 року.

15.05.2014 року була видана довіреність у порядку передоручення відповідачем ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8С, ОСОБА_8 Л.В./а.с.17/

На теперішній час власником автомобіля є ОСОБА_10 На підставі договору ОСОБА_10 було видано довідку - рахунок № 481328 серії ААВ на підставі якої відбулася постановка на облік автомобіля в МРЄО.

При зверненні до суду позивачі зазначили, що на підставі договору позики від 01.03.2013 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 в борг грошові кошти в розмірі 53 500 доларів США, що еквівалентно 627027,00 грн.

ОСОБА_5 не зміг повернути грошові кошти і в рахунок часткового погашення боргу надав ОСОБА_6 автомобіль CITROEN, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 253134,94 грн., який зареєстрований на імя ОСОБА_4

Згідно з усним договором доручення, а саме: зарахувати вартість автомобіля в рахунок часткового погашення боргу, ОСОБА_4 надала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила ОСОБА_6 на повне розпорядження автомобілем. Строк дії довіреності закінчився 15.05.2014 року, проте відповідач не виконав зарахування вартості автомобіля в рахунок погашення боргу за договором позики.

Правовою підставою заявлених позовних вимог зазначено порушення відповідачем ОСОБА_6 вимог ст..387 ЦК України наслідком чого є витребування коштів з чужого незаконного володіння.

Суд першої інстанції належним чином не встановив характер спірних правовідносин та належну оцінку їм не надав.

Так по справі фактично заявлено віндикацій ний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Віндикаційним є позов не вододіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, ще застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду. справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише-власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презумує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч.З ст.397 ЦК України).

За вимогами ст.389 ЦК України не можуть бути витребувані у добросовісного набувача гроші і цінні папери на предявника

Позовні вимоги зводяться ,замість передбаченого ст..387 ЦК України права витребування у фактичного набувача індивідуально-визначеного майна ,к стягненню з відповідачів в солідарному порядку грошових коштів ,без доведеності незаконного володіння майном кожним з них.

Окрім цього ,по справі в порушення вимог ст.ст. 31,33 України ,без належних процесуальних дій збільшено коло відповідачів ,що не передбачено чинним законодавством.

Перелічене свідчить що позивачами невірно обрано спосіб захисту цивільних прав та інтересів передбачених ст..16 ЦК України ,районний суд при розгляді справи фактично вийшов за межі позовних вимог і по справі відсутні належні докази для задоволення позову .

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та матеріалам справи ,доказам по справі дана неналежна оцінка і тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.307,309,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2016 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення за яким:

У позові ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Автохаус-2011», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про витребування коштів з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: