ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді -Ковалевської Л.М., за участі секретаря Омельчук С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа-Свириденко ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

До суду з позовом до ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1 посилаючись на те, що в грудні 2012 року позивач передав ОСОБА_4 два автомобіля марки ПАЗ, вартість яких сторони оцінили в 120 000 гривень. При цьому було укладено договір у формі розписки, згідно якого зазначені сторони досягли згоди з усіх істотних умов, а саме: позивач передає зазначені автомобілі, третя особа по справі ОСОБА_4 зобов»язується сплатити узгоджену сторонами вартість цих авто протягом 2013-2014 років, але не пізніше 31.12.2014 року.

В подальшому зазначені автомобілі марки ПАЗ були зареєстровані на ім»я ОСОБА_2, а тому, з урахуванням рішення Апеляційного суду Київської області від 11.01.2016 року, належним відповідачем у даній справі є саме ОСОБА_2 Проте, відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу не виконує умови договору, внаслідок чого з»явився борг перед позивачем, який на його розрахунок та згідно розписки становить 60 000 гривень, які він і просить стягнути з відповідача. Також просить стягнути 3% річних та витрати на правову допомогу, а всього- 67 450 гривень.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Відповідачка та її представник категорично заперечували проти позову та надали письмові заперечення в яких позов не визнали, вважають його необґрунтованим та безпідставним.

Третя особа-Свириденко С.К. до суду не з»явився, належним чином був повідомлений, проте судом отримана інформація про його відсутність в межах України і з урахуванням позиції сторін, розгляд даної справи відбувся без його участі.

Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення враховуючи наступне.

Судом встановлено, що відповідно до розписки, виданої ОСОБА_4, останній, у грудні 2012 року взяв у борг у ОСОБА_1 два автобуси, марки ПАЗ, на суму 120 000 гривень і зобовязався повернути вищевказані кошти на протязі 2013-2014 років, але не пізніше ніж до 31.12.2014 року.

Також встановлено, що спірні автотранспортні засоби булипридбані ОСОБА_4 для ОСОБА_2, за які саме вона виплатила ОСОБА_1 згідно платіжної відомості розрахунків (а.с.10)-60 000 гривень.Зазначені обставини не заперечувались сторонами у справі.

Вказані автотранспортні засоби, 09.10.2012 року та 13.10.2012 року, тобто до написання розписки ОСОБА_4 (грудень 2012 року) були зареєстровані за ОСОБА_2, за д.н. НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2, щопідтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, виданихФастівським РЕВ при УДАІ ГУ МВС у Київській області (а.с.34,35).

Згідно довідок-рахунків (а.с.37,38), вартість спірних автомобілів марки ПАЗ становить 22 000 гривень та 18 000 гривень.

Згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 11.01.2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_2, про стягнення коштів позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Як зазначено у вищевказаному рішенні, в даному випадку, має місце прихований правочин і належним відповідачем в даній справі є саме ОСОБА_2

Так, дійсно відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Крім того, Узагальненням Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2009 року, встановлено, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому, позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Саме, виходячи з вищевикладених обставин, норм та актів законодавства України та судової практики, колегія Апеляційного суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_2, про стягнення коштів дійшла до висновку про те, що в дійсності між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем-Свириденко С.К. був укладений не правочин у вигляді позики, (ст. 1046 ЦК України), коли одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а договір купівлі-продажу на підставі якого позивач передав у власність відповідача автомобіль, а останній прийняв його та зобовязався сплатили за нього грошову суму коштів, визначену між сторонами, тому, договір позики було укладено між позивачем і відповідачем виключно з метою приховання іншого правочину, договору-купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, тому до відносин учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі, тобто який сторони приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором позики. За удаваним договором позики як правочином, обидві сторони свідомо документально оформили його, але насправді між ними були встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу.

У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі- продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому

Отже, сторонами у прихованому правочині- договорі купівлі-продажу, в дійсності є позивач ОСОБА_1 та третя особа -ОСОБА_4К.(покупець), який взяв на себе зобов»язання повернути ОСОБА_1 за два автобуси ПАЗ кошти в сумі 120 000 гривень на протязі 2013-2014 рр., але не пізніше 31.12.2014 року.

Відповідач ОСОБА_2 дійсно є належним відповідачем у справі, оскільки остання є власником зазначених в розписці автобусів, проте жодних зобов»язань по прихованому правочину договору купівлі-продажу вона перед ОСОБА_1 не має, оскільки не є стороною прихованого правочину. Будь-яких інших переконливих доказів, які б свідчили, що ОСОБА_2 повинна сплатити позивачу 60 000 гривень, стороною позивача суду надано не було.

Керуючись ст.ст.10, 60,88, 212,209,218 ЦПК України, ст..235, 638, 655,656 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа-Свириденко ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Л.М.Ковалевська