Справа № 426/1161/16-ц
Провадження № 22ц/782/623/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, серпня місяця, 17-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Борисова Є.А., Романченко О.В., за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьку у залі судових засідань цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 01 липня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення моральної та майнової шкоди,

встановила:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Національного Банку України про стягнення компенсації моральної та майнової шкоди, просила суд стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., та компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 811 375,00 грн. Позов було прийнято судом до розгляду. Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 01.07.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено через їх безпідставність.

Із рішенням суду не погодилась позивач ОСОБА_1, яка надала на нього апеляційну скаргу, у якій посилалась на припущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване нею рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та її представника, пояснення третіх осіб, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляції та заперечень проти неї, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по справі суд першої інстанції виходив із того, що предметом позову є стягнення моральної та матеріальної шкоди з Національного банку України, позовні вимоги випливають із договору депозиту та договору № 644 на користування сейфом у сховищі для індивідуальних сейфів ПАТ "Державний експортно - імпортний банк України", стороною якого не є Національний банк України. Суд першої інстанції врахував, що Національний Банк України не відповідає за зобов'язаннями банків, а банки не відповідають за зобов'язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором. До функцій Національного банку України, які визначені статтями 6, 7 Закону України "Про Національний банк України" не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком. Національний банк України не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку. Договірні відносини банку з клієнтом про надання індивідуальних сейфів регулюються статтями 970, 971 Цивільного кодексу України. Усі питання, що виникають внаслідок укладення договорів, вирішуються сторонами, а у випадку недосягнення домовленості спори розглядаються у судовому порядку. Таким чином, суд першої інстанції зробив висновки про те, що Національний банк України не є стороною спірного договору, а договір укладено між позивачем та АТ "Укрексімбанк", у відповідача відсутні правові підстави для надання оцінки діям банку при укладенні та виконанні АТ "Укрексімбанк" з питань, що не належать до компетенції Національного банку України, Національний банк України не відповідає за зобов'язаннями АТ "Укрексімбанк".

Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновків, що твердження позивача про те, що її майну завдано шкоду саме через те, що відповідачем прийнято постанови, якими було обмежено видачу готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів, спростовується тим, що постанови Правління Національного банку України, якими обмежувались певні види операцій, станом на час звернення з позовом до суду позивачем не визнано незаконними, не скасовано як такі, що не відповідають вимогам закону, не оскаржені в порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України. Статтею 56 Закону України "Про Національний банк України" визначено, що Національний банк України видає нормативно - правові акти з питань віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Твердження позивача про те, що НБУ відмовився виконувати покладені на нього законом функції з банківського нагляду не є обґрунтованим, оскільки банківський нагляд виключає можливість втручання в договірні відносини клієнта і банку, які мають вирішуватися за взаємною згодою сторін або в судовому порядку. Орган нагляду не має права втручатися у виконання окремих договірних відносин клієнтів з банками. Законами України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність" до обов'язку НБУ не віднесено проведення перевірок банків за зверненнями фізичних чи юридичних осіб і надання їм інформації про результати перевірки.

Право позивача на володіння, користування та розпорядження своїми коштами в АТ "Укрексімбанк" регулюється договором, укладеним між позивачем та АТ "Укрексімбанк". Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що дії або бездіяльність НБУ призвели до заподіяння шкоди позивачу. Твердження позивача, про те, що Національний банк України є стороною спірного договору спростовується тим, що правові основи взаємовідносин між Національним банком України та банками визначені у Законі України "Про Національний банк України" та законі "Про банки та банківську діяльність". Ст.ст. 4 Закону України "Про Національний банк України" та ст.5 закону "Про банки та банківську діяльність передбачено, що банки є економічно незалежними та самостійними.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не зазначено якими доказами підтверджується те, що НБУ їй завдано моральної шкоди. Будь - яких належних і допустимих доказів, що внаслідок протиправних дій відповідача, позивачу була завдана моральна шкода, до заяви не надано та не зазначено джерел їх здобуття.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, не порушивши правил оцінки доказів. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, адже статтями 10, 60 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції звів позовні вимоги лише до обґрунтувань, що є пов'язаними із договором на користування сейфом у сховищі для індивідуальних сейфів є хибними, адже судом було надано правову оцінку усім спірним правовідносинам, що виникли по справі, зроблено висновки і щодо обґрунтувань позову фактом прийняття відповідачем постанов, якими було обмежено видачу готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів. Висновки суду першої інстанції про те, що Національний банк не є стороною спірного договору підтверджуються матеріалами справи, а оскільки договір укладено між позивачкою та АТ «Укрексімбанк», то Національний банк не мав правових підстав для надання оцінки діям банку при укладенні та виконанні АТ «Укрексімбанк» умов договору, втручання у діяльність АТ «Укрексімбанк» з питань, що не належать до компетенції Національного банку. Національний банк України не відповідає за зобов'язаннями АТ «Укрексімбанк», це прямо випливає і зі змісту статтей 4, 6, 7, 63 Закону України «Про Національний банк України», статтей 5, 55, 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Твердження апелянта про те, що шкоду було завдано саме через дію цих незаконних постанов, вона є їх наслідком і відповідно підставою для відшкодування шкоди - на увагу не заслуговують, адже ці постанови станом на час звернення з позовом до суду позивачем не визнано незаконними, не скасовано як такі, що не відповідають вимогам закону, вони не оскаржені чи її представником у порядку, що є передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України. На увагу заслуговують тут доводи відповідача про те, що Постанови Правління Національного банку України від 28.03.2014 №172 (втратила чинність 01.05.2014), від 29.04.2014 № 245 (втратила чинність 01.0x2014), від 30.05.2014 № 328 (втратила чинність 01.09.2014) (далі - постанови) були прийняті Правлінням Національного банку України саме відповідно до вимог статті 99 Конституції України, статті 387 Господарського кодексу України, статей 6, 7, 15, 25, 33, 44, 45, 55. 56, розділів IV, V, VIII Закону про Національний банк, статей 66, 67 та глави 11 Закону України "Про банка і банківську діяльність", статей 1, 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", Закону України "Про благодійну діяльність та благодійні організації", розділів II та III Декрету - з метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків, виходячи із пріоритетності підтримки цінової стабільності в державі, сприяння стабільності банківської системи України, забезпечення розрахунків, у тому числі в зовнішньоекономічній діяльності та пов'язаних з нею операцій, при тому що законність запроваджених заходів вказаними постановами було підтверджено рішеннями Київського апеляційного адміністративного суду 19.03.2015 у справі № 826/ 9570/14 та 27.05.2015 у справі № 826/19603/14, Вищим адміністративним судом України 10.09.2015 у справі № К/800/26558/15.

Посилання апелянта на те, що саме через обмеження Національним банком України видачі готівкових коштів вона була вимушена класти гроші до банківського сейфу, з якого потім не змогла досі їх забрати, тоді як відповідач проігнорував вимоги закону стосовно банківського контролю, незважаючи на те, що контроль за стабільністю банківської системи, включаючи безпеку сховищ є обов'язком НБУ - не дають підстав для висновків щодо стягнення матеріальної шкоди з відповідача. Діяльність відповідача є регламентованою Законами України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність», іншими законодавчими актами - немає підстав вважати і що шкоду відповідачці завдано через не проведення Національним банком перевірки банку за її зверненнями і через ненадання їй інформації про результати перевірки. Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на положення Інструкції щодо організації роботи банківської системи у надзвичайному режимі, зокрема як на підтвердження факту наявності цінностей у сейфі -тут регламентовано дії банківських працівників саме у випадку вилучення цінностей з індивідуальних сейфів без присутності наймача, між тим відсутні підстави вважати що такі дії проводились банком, доказів цього позивачем суду не надано. Суд першої інстанції виконував свій обов'язок щодо витребування доказів, судом перевірялась інформація щодо проведення протягом періоду з липня 2014 по червень 2016 року в АТ «Укрексімбанк» інспекційних перевірок з питань банківського нагляду, під час яких розглядались питання щодо активів/пасивів Банку, розташованих на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської областей, рефінансування, діагностики, суду було надано докази про те, що перевірок з питань захоплення невідомими особами майна Банку чи третіх осіб - клієнтів Банку, не проводилось.

Колегія суддів бере тут до уваги і ті обставини, що твердження позивачки про зберігання нею у банківському сейфі саме грошових та валютних коштів саме у певній сумі не є підтвердженими належними та допустимими доказами, надані нею суду докази отримання у банківській установі грошових коштів - копії заяв про зняття готівки, довідка про заробіток у 2000-2015 роках - не дають підстав для безсумнівних висновків про те, що у подальшому ці грошові кошти зберігались саме у індивідуальному депозитному банківському сейфі. Колегія суддів враховує, що статтею 1166 ЦК України є визначені підстави деліктної відповідальності - протиправне, винне діяння заподіювана шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання: шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювана шкоди, при цьому саме причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об'єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Деліктна відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди, при тому що відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. Щодо доводів про припущені судом процесуальні порушення - то суд вірно застосував норми матеірального права, вірно встановив правовідносини, що виникли між сторонами, при встановленні обставин чи оцінці доказів не припустив таких порушень , що давали б підстави для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України власник не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Протз, частиною другою статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право позивачки на володіння, користування та розпорядження своїми коштами в АТ " Укрексімбанк" регулюється договором, укладеним між нею та АТ " Укрексімбанк".

Доводи апелянта про те, що суд не мотивував у рішенні душевні страждання позивачки, обмежившись мотивацією відсутності неправомірних дій відповідача теж не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду. Посилання апелянта про те, що саме незаконні дії гаранта банківської системи порушили життєвий уклад відповідачки, неможливість отримати зароблені тяжкою працею за довгі роки гроші завдали душевних страждань та хвилювань, негативно вплинули на якість її життя - з огляду на недоведеність суду протиправності дій Національного банку України не дають підстав самі по собі для висновків про те, що існує зв'язок між негативним впливом на життя позивачки та діями відповідача. Постанови Правління Національного банку України, якими обмежувались певні види операцій, станом на час звернення з позовом до суду Позивачем не було визнано незаконними, не було скасовано як такі, що не відповідають вимогам закону, вони були видані у межах компетенції відповідача, були правомірними а отже твердження апелянта про те, що саме у зв'язку із їх прийняттям Національним банком було завдано шкоду майну позивачки є необґрунтованими, у п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" роз'яснювалось, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльності інших осіб. Відповідно до п. 4 Постанови від 31.03.1995 року № 4, відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, виникнення моральної шкоди не можливо без наявності незаконних дій або бездіяльності інших осіб та моральна шкода знаходяться у взаємозв'язку між собою та мають причинно - наслідковий зв'язок, між тим суду не було надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що саме дії або бездіяльність відповідача призвели до заподіяння шкоди.

Статтею 308 ЦПК є передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 01 липня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення моральної та майнової шкоди - відхилити.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 01 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: Є.А. Борисов

О.В. Романченко