АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3944/16 Справа № 188/945/13 Головуючий у 1 й інстанції - Курочкіна О.М. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі Дніпропетровської області на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі Дніпропетровської області про встановлення розміру середньої заробітної плати та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі Дніпропетровської області (далі -ВВДФСС) про встановлення розміру середньої заробітної плати та зобов'язання вчинити певні дії, мотивуючи тим, що протягом 20 років він працював на Першотравенському ремонтно-механічному заводі ВАТ «Павлоградвугілля».

Вказував, що висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 11 липня 2001 року йому будо встановлено 55% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання з 12 червня 2001 року.

Зазначав, що постановою ВВДФСС від 01 серпня 2001 року за №135 йому було призначено одноразову допомогу та щомісячну страхову виплату, виходячи із середньомісячного заробітку в розмірі 362 грн.39 коп., який є заниженим.

Посилаючись на те, що за п.22 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472, його середній заробіток для розрахунку страхових виплат повинен дорівнювати 537 грн.81 коп., а тому просив суд ухвалити рішення, яким встановити розмір його середньомісячного заробітку для призначення страхової виплати у зв'язку зі стійкою втратою професійної працездатності у сумі 537 грн. 81 коп.; визнати дії ВВДФСС незаконними та зобов'язати провести призначення страхової виплати з 12 червня 2001 року з урахуванням середньомісячної заробітної плати саме у розмірі 537 грн.81 коп., з виплатою недоплати та з урахуванням раніше отриманих ним сум у відповідності до чинного законодавства.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Останнім рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено розмір середньомісячної заробітної плати для призначення ОСОБА_2 страхових виплат у зв'язку зі стійкою втратою працездатності з 12 червня 2001 року у сумі 537 грн.81 коп. ВВДФСС зобов'язано призначити позивачеві страхові виплати з урахуванням встановлено розміру середньомісячної заробітної плати та зобов'язано виплатити позивачеві недоплачені йому суми з урахуванням раніше отриманих ним коштів у відповідності до чинного законодавства.

В апеляційній скарзі ВВДФСС, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Останньою ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2013 року залишене без змін.

Черговою ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із відповідачем у період з 1990 року до 2001 року.

Висновком МСЕК від 11 липня 2001 року позивачу було встановлено 55% стійкої втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання та визнано інвалідом третьої групи з 12 червня 2001 року.

Постановою ВВДФСС №135 від 01 серпня 2001 року ОСОБА_2 призначено одноразову допомогу та щомісячні страхові виплати, виходячи із середньомісячного заробітку в розмірі 362 грн.39 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що на час встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472, у редакції від 03 жовтня 1997 року, з огляду на те, що середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини) мав визначатися згідно з п.22 зазначених Правил.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (далі - Закону) від 23 вересня 1999 року, страхування від нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків - некомерційна самоврядна організація, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням.

Частиною 2 ст.16 Закону від 23 вересня 1999 року передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування від нещасних випадків здійснюють його правління та виконавча дирекція.

Страхування від нещасного випадку, у тому числі і проведення щомісячних страхових виплат, віднесено до компетенції Фонду соціального страхування (Закон від 23 вересня 1999 року).

Згідно вимог ст.34 Закону сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. При цьому середньомісячний заробіток для обчислення суми страхових виплат потерпілому у зв'язку із втраченим ним заробітком (або відповідної його частини) визначається згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати для виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Висновком МСЕК від 11 липня 2001 року ОСОБА_2 було встановлено 55% стійкої втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання та визнано інвалідом третьої групи з 12 червня 2001 року.

Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням вперше було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року №1266.

Даний Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року і не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки на час встановлення висновком МСЕК втрати позивачем працездатності (11 липня 2001 року) він не діяв.

В свою чергу постанова Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», яка визначала порядок обчислення середнього заробітку, втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2001 року №807 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України».

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин 11 липня 2001 року, Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року №1266, ще не діяв, а постанова Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» втратила чинність.

Колегія суддів приходить до висновку, що на час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, у випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

При визначені середнього заробітку позивача ОСОБА_2 ВВДФСС було взято 2 місяці саме відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, що підтверджується довідкою ТОВ «Першотравенський ремонтно-механічний завод» (т.1 а.с.73).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди», п.1 Указу Президента України від 09 січня 1996 року №41/96 «Про додаткові заходи щодо матеріального і морального заохочення працівників вугільної промисловості», наказу Міністра вугільної промисловості України від 04 березня 1996 року №72, роз'ясненням Міністерства праці України від 13 вересня 1996 року №06-3138, Головної державної інспекції праці Міністерства праці України від 17 жовтня 1997 року №02/2-4171 і доповненням до Угоди по тарифах трудових і соціальних гарантіях між Мінвуглепромом і галузевими профспілками вугільної промисловості від 18 листопада 1997 року, у тих випадках, коли при черговому перерахуванні відшкодування шкоди потерпілим на виробництві при виконанні ними трудових обов'язків, пов'язаних з підвищенням тарифних ставок (посадових окладів) на підприємстві, установі, організації, перерахований на 100% втрати професійної працездатності розмір відшкодування шкоди перевищує реальну заробітну плату відповідного працівника, розмір відшкодування шкоди потерпілому визначається із середньомісячної заробітної плати відповідного працівника (після проведення підвищення тарифних ставок) при умові, що він відпрацював повний календарний місяць або у перерахунку на повний календарний місяць роботи. При цьому перерахований розмір відшкодування шкоди в розрахунку на 100% втрати професійної працездатності не повинен перевищувати реальної заробітної плати відповідного працівника за цей період і даний середньомісячний заробіток відповідного працівника є визначальним для проведення перерахунку відшкодування втраченого заробітку.

Отже, розмір втраченого заробітку потерпілого підлягає перерахуванню, якщо відбулося реальне підвищення тарифних ставок (окладів), а перерахований розмір відшкодування шкоди в розрахунку на 100% втрати професійної працездатності не повинен перевищувати реальної заробітної плати відповідного працівника за цей період.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин про реальне підвищення тарифних ставок (посадових окладів). Не доведено чи відбулося фактичне підвищення заробітної плати на підприємстві за оспорюваний період на зазначені коефіцієнти. Не надано відомості про нарахування і одержання заробітної плати за професією позивача за цей період.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку судова колегія, аналізуючи докази у справі, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2013 року, з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі Дніпропетровської області про встановлення розміру середньої заробітної плати та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.