АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1619/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2345/16Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Шевченко І.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 02.06.2016 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, встановлення опіки та призначення опікуна, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду в інтересах малолітньої ОСОБА_6 з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визначивши третьою особою Службу у справах дітей Київської районної у м. Полтаві ради, прохаючи суд визначити місцем проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_4 та ОСОБА_5; встановити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 опікунами малолітньої ОСОБА_6

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02 червня 2016 року позовні вимоги позивачів задоволені: визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з бабусею ОСОБА_4 та дідусем ОСОБА_5М; встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_6; призначено опікуном малолітньої ОСОБА_6 бабусю ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В обґрунтування апеляційної скарги апелянти зазначили, що судом першої інстанції не було дотримано норм процесуального права щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи. Також апелянти вказали, що матеріали справи не містять будь-яких підтверджень ухилення їх як батьків малолітньої дитини від виконання ними своїх обов`язків, натомість, вони мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Апелянти посилаються й на те, що встановлення опіки над малолітньою особою або встановлення піклування над неповнолітньою особою в судовому порядку допускається лише у тому випадку, якщо під час розгляду судом будь-якої пов`язаної з дитиною справи стане відомо, що дитина позбавлена батьківського піклування. У судовому засіданні не було встановлено, чи позбавлені батьки батьківських прав відносно своєї доньки, чи надано ОСОБА_6 статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування та чи наявні правові підстави для проживання малолітньої дитини з бабусею.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до норми ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 народилась 29 листопада 2002 року та її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( свідоцтво про народження серії І-КЕ, №190341, видане 05.11.2013 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області; актовий запис № 397 від 10 грудня 2002 року) (а.с. 4).

Згідно з рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відібрання малолітньої ОСОБА_6 відмовлено (а.с. 19-20; 69-70).

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що до жовтня 2013 року малолітня ОСОБА_6 проживала з матір`ю ОСОБА_3 в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

З жовтня 2013 року і по даний час дитина проживає з бабою та дідом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 батьками позивача, за адресою: АДРЕСА_2.

До переїзду до діда та баби малолітня ОСОБА_6 виявляла бажання на проживання разом з батьком ОСОБА_2, проте він не зміг забезпечити її житлом, у зв`язку з незгодою на це членів його сім`ї.

Відповідно до акту, складеного комісією служби у справах дітей Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 02 грудня 2014 року, при обстеженні умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2 встановлено, що умови проживання дитини добрі, квартира складається з 2-х кімнат. В кімнаті зроблений сучасний ремонт, є необхідна побутова техніка, кімнати повністю вмебльовані, санітарно-гігієнічні умови відповідають нормам. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: у дитини є окрема кімната, в якій є диван-ліжко для сну та відпочинку, шафа для одягу, стіл для навчання, комп`ютер, телевізор, кондиціонер.

Згідно з довідкою ЖЕО № 2 у кв. № 26 у буд. № 14 , пл. Павленківська у м. Полтаві зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с. 25).

Відповідно до висновку виконкому Київської районної в м. Полтаві ради від 10.05.2016 року щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доцільності встановлення опіки над дитиною, виконком Київської районної в м. Полтаві ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільним: визначити місцем проживання малолітньої ОСОБА_6 разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_5, призначити опікуном малолітньої ОСОБА_6, яка із жовтня 2013 року перебуває під наглядом та на утриманні дідуся і бабусі, ОСОБА_4 (а.с. 58-59).

Також у вказаному рішенні виконкому констатовано, що при розгляді цивільних справ неодноразово з`ясовувалася думка малолітньої дитини. ОСОБА_6 категорично відмовилася від повернення до матері та стверджувала, що проживати із дідом та бабою пішла за власним бажанням.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що саме позивачі здійснюють обов`язки опікунів малолітньої дитини, утримують її, забезпечують належні умови для її всебічного розвитку та несуть відповідальність за дитину. Відповідачі, в свою чергу, не забезпечили відповідних умов проживання дитини, її виховання, утримання, розвитку її особистості, що в результаті стало підставою для дитини визначити своє місце проживання з позивачами за власним бажанням. Суд першої інстанції також врахував бажання дитини проживати з позивачами та висновок органу опіки та піклування виконкому Київської районної у м. Полтаві ради про встановлення місця проживання дитини разом з позивачами, призначення опікуном дитини ОСОБА_4

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодилась з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати або батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Дійсно, законодавчо встановлено першочергове право на визначення місця проживання дитини з одним із батьків, проте, спір між ними про визначення місця проживання дитини відсутній, а ОСОБА_2 висловив бажання щоб малолітня дочка проживала разом із матір`ю, що вбачається із тексту апеляційної скарги.

Згідно ч. 3 ст. 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

З тексту апеляційної скарги вбачається, що апелянти погоджуються із тим, що восени 2013 року між ОСОБА_3 та її малолітньою донькою ОСОБА_6 стався конфлікт, після якого остання самовільно пішла проживати до своїх баби та діда. На сьогодні дитина проживає разом із ними.

Апелянти стверджують, що після того, як донька стала проживати разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вона стала вороже та агресивно ставитись до обох батьків. Позивачі активно сприяють ще більшій віддаленості дитини. Донька стає все більш замкнута в собі. А отже, рідні батьки взагалі позбавлені спілкування та можливості виконувати свої батьківські обов`язки. Мати дитини постійно цікавиться життям своєї доньки ОСОБА_6.

Проте, на підтвердження вищезазначеного, апелянтами не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що питання чи мають мати та батько дитини, які проживають окремо, можливість створити своїй дитині, малолітній ОСОБА_6, належні умови для виховання та розвитку неодноразово судом досліджувалося.

Ще рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27 квітня 2016 року, було встановлено, що до переїзду до діда та баби малолітня ОСОБА_6 виявила бажання на проживання разом із батьком ОСОБА_6, проте він не зміг забезпечити її житлом, у зв`язку із незгодою на це членів його сім`ї.

Щодо категоричного небажання малолітньої дитини проживати разом із матір`ю, судом першої інстанції вірно враховано волевиявлення самої дитини щодо небажання проживати разом із матір`ю ОСОБА_3

Так, згідно з нормою ч. 3 ст. 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, зробленого у відповідності до норми ч. 3 ст. 161 СК України про те, що ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не можуть створити дитині належних умов для виховання та розвитку, а тому, вірно, що на вимогу рідних баби та діда, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дитина передана їм.

Не посилання суду першої інстанції на вказану норму у тексті рішення, на що вказують апелянти, не спростовує вірних висновків місцевого суду.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянти також посилались на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, на неналежне повідомлення ОСОБА_7 про час та місце розгляду справи.

Проте, вказане твердження апелянта спростовуються матеріалами справи.

Так, у матеріалах справи міститься повідомлення про отримання ОСОБА_2 12.04.2016 року судової повістки на судове засідання, що відбулось 13.04.2016 року. Попри отримання повістки ОСОБА_2 пізніше, ніж це передбачено нормою ч. 5 ст. 74 ЦПК України, 13.04.2016 року ОСОБА_2 до суду було надано заяву про розгляд цивільної справи за його відсутності із вказанням на заперечення щодо задоволення позову (а.с.36). Також у судовому засіданні інтереси відповідача ОСОБА_2 представляв адвокат ОСОБА_8 (а.с. 34-35), що був присутній у судових засіданнях та повідомлявся під розписку про час та місце слухання справи, а також, йому надавались судові повістки для передання клієнту (а.с. 40-41, 45, 47). Судову повістку із викликом ОСОБА_2 у судове засідання на 02.06.2016 року, ним отримано не було й повернуто до суду за закінченням терміну зберігання (66б-66г).

Щодо твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при встановленні опіки над малолітньою дитиною, адже не доведено, що вона позбавлена батьківського піклування, при його оцінці колегія суддів виходить з наступних обставин.

Так, за змістом ст. 243 СК України, опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

З матеріалів справи, зокрема з пояснень учасників процесу, у тому числі і апелянтів, вбачається, що малолітня ОСОБА_6 тривалий час (з осені 2013 року) проживає з її рідними дідусем та бабусею, позивачами по справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вказані особи утримують малолітню ОСОБА_6, забезпечують для неї належні умови для розвитку та несуть відповідальність за дитину, що підтверджується обставинами, встановленими рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27 квітня 2016 року та висновком виконкому Київської районної в м. Полтаві ради від 10.05.2016 року щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та доцільності встановлення опіки над дитиною.

Матеріали не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження хоча б намагань відповідачів піклуватись про свою малолітню дитину, що спростовує усі наведені доводи, зазначені в апеляційній скарзі.

З огляду на що, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що малолітня ОСОБА_6 позбавлена піклування з боку батька ОСОБА_2 та матері ОСОБА_3

Твердження апелянтів, про те, що ОСОБА_2 судовим рішенням зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6, що підтверджує його піклування про малолітню доньку, колегією суддів сприймається критично, адже було встановлено, й не заперечувалось сторонами, що дитина проживає окремо від матері і кошти, що можливо отримуються останньою, на дитину фактично витрачені бути не можуть.

Відповідно до висновку виконкому Київської районної в м. Полтаві ради від 10.05.2016 року щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доцільності встановлення опіки над дитиною, виконком Київської районної в м. Полтаві ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільним призначити опікуном малолітньої ОСОБА_6, яка із жовтня 2013 року перебуває під наглядом та на утриманні дідуся і бабусі, ОСОБА_4

За таких обставин, у відповідності до вимог ст. 60 ЦК України, судова колегія вважає вірним призначення опікуном малолітньої ОСОБА_6, її бабусю ОСОБА_4

Призначення опікуна малолітній ОСОБА_6 відповідає її інтересам й її волевиявленню.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що, апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 02.06.2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Чічіль

Судді: О.Ю. Кузнєцова

ОСОБА_9

З оригіналом згідно: ОСОБА_1