пр. № 2-п/759/50/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року Святошинський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Чалої А.П.,

при секретарі - Котляр Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві заяву

відповідача ОСОБА_1

про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м.Києва від 07.12.2015р., -

В с т а н о в и в :

Заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 07.12.2015р. задоволено позов ПАТ «ПриватБанк» та стягнуто на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 7 658 грн. 39 коп. і судовий збір 1 218 грн.

Як вбачається з поштового повідомлення, відповідач отримав копію даного заочного рішення суду 13.01.2016р. (а.с. 60 - поштове повідомлення).

20.01.2016р. до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м.Києва від 07.12.2015р. з тих підстав, що він не був, на його думку, належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи в суді, а також, на його думку, відповідач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, у зв*язку із чим з рішенням суду не погоджується і просить його скасувати.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заяву підтримав та пояснив про те, що дійсно є зареєстрованим та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1, також вказав, що кредитні кошти він отримував, але не повернув, однак він не погоджується із статутом ПАТ КБ «ПриватБанк» і не бажає його виконувати, умови кредитного договору при його укладенні він не читав, з ними, також, не погоджується і вважає, що банк не має права вимагати від нього повернення коштів у зв*язку зі спливом строку позовної давності.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» проти задоволення заяви заперечував, посилаючись на те, що суд надсилав судові повістки на адресу реєстрації відповідача і те, що останній не з*являвся до поштового відділення для їх отримання, не може вважатися його неналежним повідомленням про день і час розгляду справи. Крім цього, зазначив, що банк строку позовної давності не пропустив, оскільки кредитний договір з відповідачем укладено у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який пролонговується і є чинним до закриття рахунку за заявою клієнта. За кредитним договором відповідач отримав кредитну картку НОМЕР_1, яка мала термін дії до січня 2014р., а з позовом про стягнення кредитної заборгованості банк звернувся до ОСОБА_1 11.09.2015р., тобто в межах трирічного строку позовної давності. Інших доказів в підтвердження і обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення суду про відсутність кредитного боргу, його повне або часткове погашення відповідач суду не надав. У зв*язку із чим вважав, що заява задоволенню не підлягає.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_1, представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне залишити заяву без задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до пункту 4) частини 2 ст.229 ЦПК України, заява про перегляд заочного рішення повинна містити посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

Згідно частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 ст.232 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з*явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Тобто, правовими підставами для перегляду і скасування заочного рішення суду може бути існування сукупності двох обставин: 1) наявність у відповідача, у відсутності якого постановлено судове рішення, належних і допустимих доказів, які існували на час постановлення заочного рішення, спростовують докази позивача і при вивченні та оцінці судом яких, можливо, заочне рішення суду було б іншим, тобто є істотними для вирішення справи та 2) поважність причин неявки відповідача до суду.

В заяві про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м.Києва від 07.12.2015р. відповідач вказує, що судову повістку про розгляд справи не отримував.

Згідно частини 5 ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Тобто, направляючи судові листи на адресу державної реєстрації відповідача на час розгляду справи, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 45 - довідка Адресного бюро), суд діяв у відповідності до вимог частини 5 ст.74 ЦПК України і такі повідомлення відповідно до правил вказаної процесуальної норми є врученими йому належним чином.

Стаття 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дає визначення терміну реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

З поштових конвертів, повернутих на адресу суду, вбачається, що вони направлялися на адресу реєстрації відповідача (а.с. 49, 51), але адресат для їх отримання не з*явився з невідомих суду причин.

З наведеного вбачається висновок про те, що не можна вважати відповідача ОСОБА_1 неналежно повідомленим про день і час розгляду справи в суді.

Що стосується посилання відповідача на докази, якими він обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача, суд приходить до наступного.

Так, відповідач в обґрунтування заяви посилається на те, що, на його думку, він не має обов*язку повертати кредитні кошти, у зв*язку із тим, що він не погоджується зі статутом ПАТ КБ «ПриватБанк» і не бажає його виконувати, умови кредитного договору при його укладенні він не читав, з ними, також, не погоджується і вважає, що банк не має права вимагати від нього повернення коштів у зв*язку зі спливом строку позовної давності.

Що стосується строку позовної давності, що як встановлено судом кредитний договір між сторонами укладався у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, строк дії якої згідно умов договору був до січня 2014р., а з позовом про стягнення з відповідача кредитної заборгованості позивач звернувся 11.09.2015р., тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Що стосується інших обґрунтувань заяви, то такі обставини справи як не згода відповідача зі статутом ПАТ КБ «ПриватБанк» і те, що відповідач не ознайомлювався при підписанні кредитного договору з умовами кредитування, не стосуються предмету доказування в цивільній справі про стягнення кредитної заборгованості, оскільки виходять за межі заявлених позовних вимог, а тому не відносяться до підстав перегляду заочного рішення суду.

При цьому, в порушення пункту 4) частини 2 ст.229 ЦПК України, крім особистих пояснень, відповідач не посилається на існування у нього належних і допустимих доказів на підтвердження обставин справи в заперечення проти вимог позивача, а його особисті посилання на такі обставини справи, відповідно до правил частини 4 ст.60 ЦПК України, є лише припущенням, на яких доказування ґрунтуватися не може.

Аналізуючи зазначені вище обставини та правові норми, суд вважає, що відповідачем не надано суду належного посилання на докази, які б спростовувати позовні вимоги і могли б бути визнані судом істотними в розумінні частини 1 ст.232 ЦПК України.

Порушення судом, на думку відповідачки, норм матеріального і процесуального права, не може бути правовою підставою для скасування заочного рішення суду, про що вказано в ст.232 ЦПК України.

Приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що в даному спірному випадку правові підстави згідно ст.232 ЦПК України для скасування заочного рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 230-232, 209, 210, 293 ЦПК України, суд, -

У х в а л и в :

Заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м.Києва від 07.12.2015р. - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: