РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

11.04.2016 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова, в складі:

головуючого - судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Буюклі В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про стягнення недонарахованої заробітної плати та компенсацію моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з уточненим позовом до ЛКП „Львівелектротранс, в якому просить стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на його користь недоплачену частину заробітної плати в розмірі 2325,52 грн. (дві тисячі триста двадцять пять грн. 52 коп.) згідно поданого розрахунку та стягнути з відповідача у його користь 2634,62 грн. та 2000 грн. компенсації моральної шкоди.

В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що він працював у Львівському комунальному підприємстві «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса у період з 2010- 2012 р.р. Відповідно до вимог Генеральної угоди про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010 - 2012 роки (додаток № 3) та Галузевої Угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі "Федерація роботодавців ЖКГ України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010 - 2012 (додаток № 6) водіям трамваїв та тролейбусів повинна була нараховуватись доплата за інтенсивність праці в розмірі до 12%. Саме така доплата проводилась адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» до січня 2011р. включно. З лютого 2011р. в порушення вище згаданих угод адміністрація ЛКП «Львівелектротранс» припинила проводити нарахування та виплату доплати за інтенсивність праці, чим порушила вимоги статі 97 КЗпП, якою передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодам. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Крім того вказує, що діями відповідача, які виразилися у порушенні його трудових прав, йому завдано і моральної шкоди, яку оцінює у вказаному розмірі.

В судове засідання позивач не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, якою позов підтримав, з підстав викладених у такому, просить задовольнити. У разі неявки представника відповідача не заперечив проти постановлення заочного рішення.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У відповідності до ст.ст. 224-226 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі матеріалів та доказів, постановити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату праці вдповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст.ст. 2-4 ст. КЗпП України, Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погождити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч.2 цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Судом встановлено, що позивач працював у ЛКП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса у період з 2010-2012 р.р., з оплатою праці згідно штатного розпису. На підприємстві для таких працівників встановлена оплата праці по схемах тарифних окладів та тарифних ставках, які розраховуються з врахуванням визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до вимог додатку № 3 Генеральної угоди про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010 - 2012 роки та додатку № 6 Галузевої Угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі "Федерація роботодавців ЖКГ України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010 2012 водіям трамваїв та тролейбусів повинна була нараховуватись доплата за інтенсивність праці в розмірі до 12%. Саме така доплата проводилась до січня 2011р. включно. Відповідно до вимог ч.2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. В порушення цих вимог позивачу у вказаний в позові період не проводилась доплата за інтенсивність праці в розмірі до 12%, що передбачено умовами галузевої угоди. Тим саме з вини відповідача - ЛКП „Львівелектротранс, таке порушення потягло недоплату позивачу заробітної плати за певний період. Зі змісту галузевої угоди на 2010-2012 роки, вбачається, що сторони визнали угоду як чинний правовий акт, на підставі якого здійснюється регулювання трудових відносин та соціально-економічних питань в житлово-комунальному господарстві, а прийняті сторонами зобовязання та норми поширюються на всіх найманих працівників та роботодавців, що перебувають у сфері дії суб'єктів угоди і є обовязковими для виконання. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена частина заробітної плата у сумі 2634,62 коп., згідно уточнених позивачем розрахунків про нараховану заробітну плату, долучених до матеріалів справи. З наведеного вбачається, що відповідачем не взято до уваги те, що відповідно до ст. ст. 21, 22 ЗУ "Про оплату праці" та п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року, роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилався лише на те, що неправомірними діями відповідача відносно порушень трудового законодавства йому була завдана моральна шкода яку він оцінює у розмірі 2000грн., однак всупереч нормам ст.60 ЦПК України такі вимоги позивачем не доведено. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до ст.23 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоровя, із знищенням чи пошкодженням її майна, у душевних стражданнях, які особа перенесла у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сімї. Оцінюючи відносини, що склалися між сторонами, суд допускає можливість заподіяння позивачу моральної шкоди діями відповідача, проте оцінює її у розмірі меншому ніж заявлено у позові. Керуючись ст. ст. 1, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст.97, 233, 237-1 КЗпП України, суд ,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково. Стягнути з Львівського комунального підприємства „Львівелектротранс» на користь ОСОБА_1 2634.62 грн. (дві тисячі шістсот тридцять чотири грн. 62 коп.) недоплаченої заробітної плати. Стягнути з Львівського комунального підприємства „Львівелектротранс на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1500 (одну тисячу пятсот ) грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів, з дня отримання його копії.

Суддя Ванівський Ю.М.