У х в а л а

іменем україни

03 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Наумчука М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення земельної ділянки в користування та визначення порядку користування земельною ділянки, яка залишилася у спільному користуванні, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому посилався на те, що він є власником частини будинку АДРЕСА_1. Відповідачі є співвласниками цього будинку та користувачами земельної ділянки, на якій цей будинок розташований. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2005 року встановлено факт прийняття спадщини, а саме 9/50 частин будинку, що залишилися після смерті ОСОБА_5 та визнано право власності за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 по 9/150 частин будинку за кожним. Рішенням цього ж суду від 04 травня 2006 року визначено порядок користування спірною земельною ділянкою між ним, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно до часток у праві власності на будинок. Зазначав, що ідеальні частки в праві власності на будинок не визначались, а відтак земельну ділянку поділено без урахування ідеальних часток. На думку позивача рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2008 року, яким визнано право власності на збудовані будівлі у будинку за кожним зі співвласників визначено частки у будинковолодінні. Вважав, що земельна ділянка підлягає перерозподілу у зв'язку із визначенням часток рішенням суду від 05 грудня 2008 року.

Ураховуючи наведене, позивач просив встановити порядок користування вказаною ділянкою, яка залишилась в спільному користуванні співвласників будинку.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 листопада 2015 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 травня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є співвласниками будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2005 року визначено частки у праві власності на вказаний будинок, а саме: за ОСОБА_2 - 57/150 частин, за ОСОБА_3 - 63/150 частини, за ОСОБА_4 - 1/5 частину.

Відповідно до вимог Інструкції Міністерства комунального господарства Української РСР від 23 серпня 1952 року «Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу» земельну ділянку будинку було виділено в натурі, встановлено її межі та зареєстровано документи на право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1

За формою № 1, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 16 червня 1954 року виготовлено Генеральный план (схема) «усадебного участка АДРЕСА_1 Владелец 42/72 ОСОБА_6, 12/72 ОСОБА_7, 36/44 ОСОБА_8, 36/144 ОСОБА_9. Земельная площадь усадебного участка (по угодьям): общая земельная площадь 2 476,0; под строениями: всего - 135,0; жилыми - 130,0; нежилыми - 5,0. Под двором - 572,0; под садом - 1 763,0.

Выкопировку из плана строительного квартала № 408 усадебного участка АДРЕСА_1 Заверено печатью и подписью начальника межгородского бюро технической инвентаризации Макаренко. Дата 18.06.1954 года».

Відповідно до ст. 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Бюро технічної інвентаризації у відповідності до вимог п. 2 Інструкції на підставі документів, що встановлюють право власності, провело реєстрацію будинковолодіння по АДРЕСА_1 яке належить громадянам на праві особистої власності разом зі службовими будівлями і спорудами та завів інвентаризаційну справу № 4305.

Згідно з п. 23 Інструкції на підставі перевірених документів і свого висновку БТІ внесло відомості про право власності на будинок до реєстрової книги м. Полтави.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Октябрської районної ради депутатів трудящих від 11 травня 1976 року вирішено оформити право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на співвласників в таких розмірах: ОСОБА_5 9/50 частин; ОСОБА_10 9/25 частин; ОСОБА_11 8/25 частин; ОСОБА_12 7/50 частин. Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації оформити видачу власникам свідоцтв про право власності взамін існуючих у них правових документів.

Також у травні 1976 року за згодою всіх співвласників - ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, в одноосібне користування ОСОБА_11 було виділено частину земельної ділянки, з наданої виконавчим комітетом під будинковолодіння. Відповідно до проведеного розподілу було встановлено тверді межі у вигляді дерев'яного паркану.

Унаслідок цього в користування ОСОБА_11 та ОСОБА_13 перейшла земельна ділянка під квартиру № 1, будинку «А-1», а також прилегла до квартири територія з розташованими на ній господарськими будівлями та спорудами: сараєм «В» з прибудовами, сараєм «Ж», гаражем «Е», вбиральнею «Л». Прохід до помешкань співвласників залишено в спільному користуванні, решта території залишилась в користуванні ОСОБА_10 та ОСОБА_12 У 1952 році інший співвласник будинку - ОСОБА_5 помер, належною йому часткою інші співвласників розпорядились на власний розсуд.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2008 року встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 листопада 2003 року ОСОБА_2 належить 8/25 частин домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 розташованого на земельній ділянці площею 2 450 кв. м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: один одноповерховий цегляний будинок, зазначений в плані під літ. «А-1», жилою площею 64,1 кв. м, один одноповерховий глинохворостяний жилий будинок, зазначений в плані під літ. «Б-1», жилою площею 25,0 кв. м, господарчі будівлі та споруди: сарай «В, Г», вбиральня «Л».

На підставі договору дарування від 02 грудня 1976 року ОСОБА_3 належить 9/25 частин зазначеного домоволодіння. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить спадкове майно після смерті ОСОБА_12, а саме 7/50 частин спірного домоволодіння.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2005 року, яке набрало законної сили, визнано право власності за кожним по 9/150 частин спірного будинковолодіння за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, після смерті ОСОБА_5

На виконання цього рішення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували по 9/150 частин спірного будинку, тоді як ОСОБА_2 спадщину у вигляді 9/150 частин будинку не зареєстрував.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 травня 2006 року, яке набрало законної сили, проведено розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_1 між співвласниками будинковолодіння за варіантом 6 експертного висновку судово-технічної експертизи та виділено в користування ОСОБА_3 - 842 кв. м, що становить 63/150 частини, ОСОБА_2 - 761 кв. м, що складає 57/150 частини, ОСОБА_4 - 401 кв. м, що складає 1/5 частину та залишено в спільному користуванні сторін 579 кв. м, згідно схеми додатку № 6 до висновку експертизи.

Однак сторони не досягли згоди про порядок користування спірним будинком і відповідно до ухвали Октябрського районного суду м. Полтави 30 грудня 2007 року було проведено будівельно-технічну експертизу.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2008 року, з урахуванням висновків експертизи від 08 листопада 2008 року, визначено розмір частки у спільній частковій власності у спірному будиноковолодінні за ОСОБА_2 у розмірі 11/25 частин та зобов'язано останнього визначитись із часткою у розмірі 9/150 частин спірного будинку у праві спільної часткової власності. Виділено ОСОБА_3 в спірному будинковолодінні на її ідеальну частку - 8/25 частин, а ОСОБА_4 - на ідеальні 6/25 частин будівлі та споруди відповідно до варіанту № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 грудня 2007 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК Українияк частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України(1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Дійшовши у зв'язку із цим правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка з моменту отримання і реєстрації державного акту є об'єктом права власності і предметом поділу між співвласниками, суди обґрунтовано застосували до правовідносин сторін норму частини четвертої статті 120 ЗК України.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

За нормою статті 87 ЗК Україниправо спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується і тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, визначений рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 травня 2006 року, відповідно до наведених норм матеріального права дійшли правильних висновків про відсутність підстав для визначення порядку користування земельною ділянкою, яка за вказаним рішенням залишилася у спільному користуванні сторін.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

М.І. Наумчук