АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Ратнікової В.М., Пікуль А.А.

при секретарі: Охневській Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2016 у справі за поданням заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України КузьменкаОлексія Степановича, заінтересовані особи: ОСОБА_1, ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2016 подання заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України КузьменкаОлексія Степановича, заінтересовані особи: ОСОБА_1, ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон , ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим листом Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2015 № 757/17997-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25174863, 39 грн. суми боргу, 3654, 01 судових витрат.

Справа № 761/7815/16-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/10300/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представником боржника подано апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, на неправильну оцінку доказів та невірне застосування норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не було взято до уваги те, що заявником не доведений факт ухилення від боржника виконання своїх боргових зобов'язань, що боржник не був обізнаний щодо наявності виконавчого провадження та строків його добровільного виконання. Крім того вказує на те, що Шевченківським судом м. Києва було порушено правила підсудності встановлені ст. 377-1 ЦПК України , оскільки згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, заявник знаходиться за адресою: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, що знаходиться у Печерському районі м. Києва. Вважаючи постановлену ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову, якою в задоволенні подання відмовити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання.

Представник стягувача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою.

Представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України КузьменкоО.С. в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, у лютому 2016 року заявник звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із поданням, в якому просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим листом Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2015 №757/17997/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25174863,39 грн. суми боргу, 3654,01 судових витрат.

Заявлені вимоги обґрунтовував тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 49420175 з примусового виконання виконавчого листа 757/17997/14-ц від 11.11.2015, виданого Печерським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25174863,39 грн. суми боргу, 3654,01 судових витрат. У наданий державним виконавцем строк, для самостійного виконання рішення суду, заборгованість не погашена, божник не вчиняє жодних дій для її погашення, що трактується як ухилення від виконання рішення суду. Окрім того, на адресу боржника були направлені виклики державного виконавця, вимога, про сплату заборгованості в самостійному порядку, накладено арешт на майно боржника, винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, проте, рішення суду до цього часу не виконано. За таких обставин вважав, що захист прав та інтересів стягувача стане неможливим без вжиття заходів забезпечення виконання судового рішення.

На підставі викладених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що подання підлягає задоволенню.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно ст. 3 Закону України «Про державну виконавчу службу», органами державної виконавчої служби є:

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень;

управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Виконання рішень, перелік яких встановлено законом, покладається на державних виконавців.

Районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції є юридичними особами, мають відповідні рахунки в органах Державного казначейства України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках, гербову печатку.

Отже, аналізуючи положення вказаної статті, слід дійти висновку, що відділ примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України не є юридичною особою, а є структурним підрозділом Міністерства юстиції України.

Так, при зверненні до суду із вказаним вище поданням Кузьменко О.С. вказав місцезнаходження відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за адресою: м. Київ, вул. Городецького, 13.

В той же час, в матеріалах справи міститься клопотання Кузьменка О.С., в якому зазначається, що фактичним місцезнаходженням відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України та Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України є: м. Київ, вул. Артема, 73, що підтверджується довідкою виданою відділом примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України та наказом Міністерства Юстиції України від 05.08.2015 «Про затвердження графіка особистого прийому громадян посадовими особами структурних підрозділів Міністерства», оскільки відповідно до вказаного наказу, посадові особи структурного підрозділу Міністерства, а Департаменту державної виконавчої служби здійснюють особистий прийом громадян саме за адресою: м. Київ, вул. Артема, 73, тобто, фактично ведуть свою діяльність та здійснюють керівництво за вказаною адресою (ст. 93 ЦК України).

Проте, колегія суддів вважає, що вказане не може бути прийняте до уваги, оскільки як зазначалося вище відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби та Департамент виконавчої служби не є юридичними особами, а є структурними підрозділами Міністерства юстиції України, тому положення ст. 93 ЦК України не можуть бути застосовані.

До того ж, ведення особистого прийому громадян посадовими особами Департаменту державної виконавчої служби раз на тиждень в певному приміщенні не свідчить про здійснення щоденного керівництва за адресою: м. Київ, вул. Артема, 73.

Вказана правова позиція ґрунтується на роз'ясненнях Верховного Суду України викладених в Узагальнені «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України». Зокрема, Верховний Суд України вказував, що місцезнаходження органу ДВС визначається з урахуванням положень ст. 93 ЦК України, а також даних, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

У випадку надходження до суду подання державного виконавця, поданого з порушенням правил підсудності, суддя відповідно до положень ст. 115 ЦПК України постановляє ухвалу про повернення подання державного виконавця для подання до належного суду. Копія ухвали разом із поданням та всіма додатками до нього надсилається державному виконавцю.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням Міністерства юстиції України, структурним підрозділом якого є відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, та який і подав подання щодо обмеження боржника у праві виїзду за межі України є: 01001 м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, (Печерський район), з чого і має виходити суд.

Крім того, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України (ст. 1 Закону України « «Про державну виконавчу службу»).

Виходячи з положень ст. 377-1 ЦПК України подання державного виконавця має бути погоджено начальником відділу державної виконавчої служби.

Як роз'яснив Верховний Суд України в вищевказаному Узагальнені, подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, з яким звертався до суду державний виконавець, відповідно до вимог ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України погоджувалося з начальником відділу ДВС, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (суб'єкт подання).

Згода начальника відділу ДВС на внесення подання - одна з форм реалізації ним функцій контролю за законністю виконавчого провадження, закріплена у ст. 83 Закону № 606-XIV. Відповідно до положень цієї статті Закону начальник відділу зобов'язаний перевірити законність та обґрунтованість подання.

Закон не допускає випадків погодження подання іншою, окрім начальника (виконуючого обов'язки начальника), посадовою особою органів ДВС.

В даному випадку подання погоджено заступником директора Департаменту-начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України без зазначення підстав. Крім того, відділ примусового виконання рішень входить до складу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тобто сам по собі не є органом державної виконавчої служби на, що суд першої інстанції уваги не звернув.

Таким чином суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про розгляд клопотання по суті, і вказане в свою чергу унеможливлює розгляд цього питання апеляційним судом.

Відповідно до ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2016 не відповідає вимогам процесуального закону і тому підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313-315, 317,319 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2016 - скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Головуючий: Судді: