ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5873/16-ц
Провадження № 2/210/2271/16
У Х В А Л А

іменем України

"29" грудня 2016 р.

Суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2, розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розділ майна, що набуто подружжям за час шлюбу, скасування виконавчого напису нотаріуса, -

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла вищевказана позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розділ майна, що набуто подружжям за час шлюбу, скасування виконавчого напису нотаріуса.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву слід залишити без руху із наступних підстав.

Так, дана позовна заява подана з порушенням вимог п.4 ч.2 ст.119 ЦПК України, відповідно до положень якої, позовна заява повинна містити ціну позову щодо вимог майнового характеру.

Відповідно до вимог ст.80 ЦПК України, ціна позову повинна дорівнювати дійсній вартості майна на цей час.

При цьому, з позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вимогами майнового та немайнового характеру, а саме розділ майна, набутого у шлюбі, визнання права власності на частку квартири, та скасування виконавчого напису нотаріуса.

Однак ціну позову, котра провинна складати вартість спірного майна (частки на котру позивач просить визнати право власності за нею), визначеного на підставі його офіційної грошової оцінки, не зазначає.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч.5 ст.8 ЦПК України).

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п.36).

На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п.132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

На підставі викладеного суд зобовязує позивача надати до суду офіційну грошову оцінку спірного майна, та визначитися з ціною позову, та зазначити вартість частки кожного із подружжя.

Положень, на підставі котрих ціна позову може бути визначена позивачем у майбутньому, останньою суду не наведено.

Крім того, відповідно до положень ч.5 ст.119 ЦПК України, до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Документом про сплату судового збору є квитанція установи банку або відділення звязку, які прийняли платіж або платіжне доручення, підписане уповноваженою посадовою особою банку і скріплене печаткою установи банку з відміткою про дату виконання платіжного доручення. Оригінал такої квитанції додається до всіх позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг, інших судових документів, що направляються до судової інстанції.

Так, позивач звернувся до суду із вимогами майнового та немайнового характеру, а саме розділ майна, набутого у шлюбі, визнання права власності на частку квартири, та скасування виконавчого напису нотаріуса.

Згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, чинній на момент подання позовної заяви, за подання позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, встановлена ставка судового збору у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто від 551,20 гривень до 6890,00 гривень.

Згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, чинній на момент подання позовної заяви, за подання позовної заяви немайнового характеру, поданої фізичною особою, встановлена ставка судового збору у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 551,20 гривень.

Позивачем надано до суду квитанцію про сплату судового збору у розмірі 551,20 гривень. Однак суду не є зрозумілим з чого саме позивач виходив при його сплаті, оскільки з ціною позову останній на даний час не визначився. На підставі викладеного суд зобовязує позивача визначитися із ціною позову, сплатити судовий збір відповідно до положень ст.4 ЗУ «Про судовий збір», та надати до суду оригінал квитанції про його сплату, а також сплатити судовий збір за іншу вимогу зазначену у позові, оскільки судовий збір справляється за кожну із вимог.

Згідно ч.1 ст.121 ЦПК України, суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119, 120 ЦПК України, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

На підставі ч.1 ст.121 ЦПК України, заява, подана з порушенням вимог ст.119 ЦПК України, підлягає залишенню без руху та суд надає строк для виправлення вказаних недоліків.

Керуючись ст.ст.121 ч.1, ст.119 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розділ майна, що набуто подружжям за час шлюбу, скасування виконавчого напису нотаріуса, - залишити без руху.

Надати позивачеві строк для усунення вказаних вище недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання ухвали судді для виправлення недоліків.

Роз'яснити позивачеві, що у випадку не усунення наведених в ухвалі недоліків у встановлений строк, позовна заява буде вважатись не поданою і підлягає поверненню.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Н. Ю. Вікторович