Справа № 466/1150/14 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/3450/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Симця В.І.,

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2016 року, у якому ухвалою цього ж суду від 02 березня 2016 року виправлено описку, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, третя особа - Третя Львівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

в с т а н о в и л а:

В лютому 2014 року ОСОБА_2 на підставі ст. ст. 225, 1301 ЦК України звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вимоги якого пізніше збільшила (т. 1 а.с. 57), в якому просить визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_8, посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори м. Львова ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що її дідусю - ОСОБА_10, який перебував в зареєстрованому шлюбі з її бабцею - ОСОБА_8, на праві приватної власності належав житловий будинок № 15 по вулиці Акацієва у місті Львові, загальною площею 65 кв.м. 24 серпня 2003 року дідусь помер. За час свого життя він подарував 1/4 частину цього будинку своїй доньці (її матері) - ОСОБА_11. Таким чином дідусю належало 3/4 частки зазначеного житлового будинку, а її матері 1/4 частка. Крім цього дідусь склав заповіт, за яким «усе належне йому майно після його смерті успадкує його донька - ОСОБА_11, а по її смерті його внучка - ОСОБА_2». 24 липня 2009 року померла її мати - ОСОБА_11 Після смерті матері вона успадкувала належну їй 1/4 частину житлового будинку № 15 по вулиці Акацієва у місті Львові. На даний час вона являється власницею 1/4 частини зазначеного будинку. В цьому житловому будинку залишились проживати її бабця та чоловік - ОСОБА_7, шлюб з яким зареєстровано 12 листопада 2011 року. Її бабця - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, будучи в похилому віці часто хворіла, не ходила, її поведінка була неадекватною, вона не могла керувати своїми діями, у неї спостерігалися психічні розлади, внаслідок чого в період лютий - березень 2010 року перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні. Її (позивачки) чоловік - відповідач по справі, знаючи про стан здоровя ОСОБА_8, свідомо щодня розпивав з останньою спиртні напої, що призводило до неорієнтування останньої в звичайних життєвих ситуаціях. Користуючись тим, що вона - позивачка щодня перебувала на роботі та не могла контролювати ситуацію вдома, відповідач спонукав її бабцю скласти в його користь заповіт. Даний факт відповідач від неї приховував, а лише по смерті бабці при конфліктній ситуації промовився, що незабаром успадкує частку в будинку, що належала її бабці, а вона - позивачка мовляв залишиться ні з чим. Усі правовстановлюючі документи на будинок відповідач сховав, так як в певний період часу по її довіреності займався отриманням їх дублікатів. Вже після її звернення до суду з даним позовом відповідач ОСОБА_7 11.04.2014 року отримав у Державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 2-239, спадкова справа № 677/2013, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 2-238, спадкова справа № 677/2013. Вважає заповіт ОСОБА_8 та видані на його підставі свідоцтва про право на спадщину недійсними.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_8 в користь ОСОБА_13 05 квітня 2012 р. та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 і зареєстрований в реєстрі за № 115.

Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя ОСОБА_4, видане державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори 11 квітня 2014 р. та зареєстроване в реєстрі за № 2-238.

Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя ОСОБА_4, видане державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори 11 квітня 2014 р. та зареєстроване в реєстрі за № 2-239.

Стягнуто з ОСОБА_13 в користь ОСОБА_2 243 грн. 60 коп. судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року виправлено описку в рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2016 року, а саме, в резолютивній частині рішення по-батькові відповідача вказано: «Омелянович».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року залишено заяву представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.02.2016 року у справі № 466/1150/14-ц - без задоволення.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що ухвалюючи заочне рішення, суд позбавив їх можливості виступити в судових дебатах та обґрунтувати свою позицію. Причини їхньої неявки в судові засідання були поважними та обґрунтованими відповідними заявами. Крім того, суд двічі постановляв ухвалу про витребування медичних документів і двічі ця ухвала не виконувалась. Вказані документи мали важливе значення для обєктивного розгляду справи. Суд не мав права призначати судову психіатричну експертизу у КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з огляду на те, що в цій лікарні завідуючим відділу працює чоловік судді. На їх думку це свідчить про конфлікт інтересів між судом та працівниками лікарні, які здійснювали експертизу. Це підтверджується тим, що експерти в своєму висновку поміняли діагноз ОСОБА_8, оскільки з даних медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що «психічний стан при поступленні орієнтована у власній особі, розуміє, що знаходиться в лікарні і не відмовляється від госпіталізації», а у висновку зазначений діагноз: «органічний маячний розлад із наростаючим інтелектуально-мнестичним зниженням». Із записів у медичній картці вбачається, що ОСОБА_14 надала усвідомлену згоду на госпіталізацію до психіатричного закладу. Це свідчить про те, що на думку лікаря-психіатра вона розуміла значення своїх дій та керувала ними. Експерти встановили новий діагноз ОСОБА_8 на підставі показань свідків, ігноруючи відомості зазначені у медичній картці, хоча це, на їхню думку, неприпустимо, оскільки при поступленні ОСОБА_8 оглядав не один лікар, а комісія. Вказані діагнози відрізняються не лише класифікацією, але й подальшим розвитком хвороби. З огляду на ці обставини, висновок СПЕК № 185 є суперечливим та неповним. Крім того, суд відмовив в їхньому клопотанні про витребування з лікарні медичної документації. Це позбавило їх можливості проаналізувати її та проконсультуватися з експертами. Суд в оскаржуваному рішенні зазначає, що не бере до уваги показання свідків, які були заявлені стороною відповідача, оскільки вони не є фахівцями в галузі психіатрії, не бачили її стану на час складання заповіту. Звертають увагу суду на те, що свідок ОСОБА_15 є сімейним лікарем. Більше того, суд поклав в основу свого рішення показання свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які є сусідами померлої, проте вони також не є фахівцями у сфері психіатрії або медицини і не бачили ОСОБА_8 на час складання самого заповіту. У звязку з вищенаведеним, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Третя Львівська державна нотаріальна контора,суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент укладення заповіту ОСОБА_8 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними то заповіт, складений нею 05 квітня 2012 року в користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 115, слід визнати недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок № 15 на вулиці Акацієва у місті Львові станом на 29.12.2012 року належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 - 17/64 частин, та ОСОБА_8 47/64 частин.

У будинку були зареєстровані ОСОБА_8 з 25.03.1975 року, ОСОБА_2 з 23.11.1995 року (т. 1 а.с. 13, 14).

12 листопада 2011 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4

17.08.2012 року ОСОБА_7 був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 на вул. Акацієвій, 15 у м. Львові (т. 1 а.с. 13).

Встановлено, що 05.04.2012 року ОСОБА_8 склала заповіт в користь ОСОБА_4, заповівши йому все належне їй майно. Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за місцем проживання заповідача у звязку з хворобою і похилим віком та на її особисте прохання, зареєстрований в реєстрі за № 115 (Додаток Спадкова справа № 677/2013 р. до майна померлого 02 жовтня 2013 року ОСОБА_8).

На підставі вказаного заповіту ОСОБА_7 отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади, видане державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори 11 квітня 2014 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-238 та Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 47/64 частин житлового будинку № 15 на вул. Акацієвій в м. Львові, видане державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори 11 квітня 2014 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-239 (Додаток Спадкова справа № 677/2013 р. до майна померлого 02 жовтня 2013 року ОСОБА_8).

Встановлено, що мати позивачки - ОСОБА_11 є донькою ОСОБА_8

ОСОБА_11 померла ще 24.07.2009 року (т. 1 а.с. 8).

ОСОБА_8 померла 02.10.2013 року (т. 1 а.с. 40). Відтак, позивачка ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_8 за правом представлення відповідно до ст. 1266 СК України.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснив, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно довідки № 713/01-43 КЗ «ЛОКПЛ» від 11.05.2014 року ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, перебувала на стаціонарному лікуванні у 1-му відділенні лікарні з 27.01.2010 р. по 05.03.2010 р. з приводу органічного галюцинаторно-маячного розладу. ІХС. Дифузійний кардіосклероз, ХНК ІІ ст. Хронічний бронхіт. Емфізема легень (т. 1 а.с. 53).

Відповідно до довідки № 512д ЛОКПНД від 16.02.2015 року ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, на обліку не числилася (а.с.95).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ця обставина не є підставою для сумніву у правильності поставленого ОСОБА_8 у психіатричному стаціонарі діагнозу.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 13.03.2015 року № 185, складеного комісією КЗ ЛОКПЛ, у період складання заповіту 05.04.2012 року ОСОБА_8 страждала тяжким психічним розладом органічним розладом особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку з вираженим психоорганічним синдромом та психотичними розладами та за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а.с. 105-107).

З вказаного висновку посмертної судово-психіатричної експертизи вбачається абсолютна неспроможність ОСОБА_8 у момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання складеного в такому стані правочину недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції був допитаний експерт доповідач Сувало О.Б., який повністю підтвердив наведене у висновку судово-психіатричної експертизи обґрунтування, пояснив, що при складанні висновку досліджувалися як показання свідків в судовому засіданні, так і надана медична документація, в тому числі і дані встановлені під час перебування ОСОБА_8 на стаціонарному лікуванні в КЗ ЛОКПЛ з 27.01.2010 року по 05.03.2010 року, та спростував доводи представника відповідача, викладені у клопотанні про призначення повторної експертизи.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції клопотання про призначення проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи представником відповідача не заявлялось.

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині про визнання недійсним заповіту, суд першої інстанцій правильно визначив спірні правовідносини та обґрунтовано виходив з того, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів також приходить до висновку, що оскільки на підставі оспорюваного заповіту від 05.04.2012 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори 11 квітня 2014 року видано: Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя ОСОБА_4, зареєстроване в реєстрі за № 2-238, та Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя ОСОБА_4, зареєстроване в реєстрі за № 2-239, то зазначені свідоцтва судом першої інстанції також правильно визнано недійсними.

За наведених вище обставин, судова колегія погоджується з висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2016 року, у якому ухвалою цього ж суду від 02 березня 2016 року виправлено описку, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_19