Справа № 308/9748/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Кеміня М.П.,

при секретарі: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої особи органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третьої особи - органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11.07.2012 року. Від даного шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з нею.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13.09.2012 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі 800 грн. щомісячно.

Після ухвалення даного рішення, ОСОБА_2 звернувся із заявою про встановлення порядку зустрічей із донькою. Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21.11.2012 року встановлено порядок зустрічі, а саме: тричі на тиждень в присутності матері.

Однак відповідач аліменти не платить, та ухиляється від виховання та піклування малолітньою донькою незважаючи на наявність рішення, ініціатором якого він сам був.

Доказами невиконання ОСОБА_2 батьківських обов'язків є також довідки ДНЗ.

Вона звернулася до органу опіки та піклування і комісія органу зробила висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

На підставі наведеного просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.10.2015 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема, зазначає, що він не ухилявся від виховання та спілкування з дитиною. Підтвердженням цього факту є те, що він 3 рази звертався до органу опіки та піклування з питань щодо визначення способу та порядку спілкування з донькою, однак саме позивачка почала створювати йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, а тому працівники служби вказали на необхідність звернення до суду для вирішення цього питання. За результатом розгляду його позову, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.03.2013 року затверджено мирову угоду та визначено графік зустрічі з дитиною. Спочатку позивачка частково дотримувалася даного графіку. В деяких випадках вони зривалися з його вини, в силу об'єктивних причин, його перебування на службовому чергуванні, чи в зоні АТО тощо. В подальшому вона вирішила взагалі повністю обмежити його зустрічі з дитиною, що змусило його звертатися до правоохоронних органів та служби у справах дітей.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, їх представників, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно приписів ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з ч.ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у 11.07.2012 року. Від даного шлюбу народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться на утриманні матері (а.с.6, 7).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13.09.2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 у розмірі 800 грн. щомісячно (а.с.8).

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21.11.2012 року встановлено ОСОБА_2 порядок зустрічі з донькою в присутності матері: три рази в тиждень з дотриманням режиму дитини (а.с.9).

03.08.2015 року, органом опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.97, 98).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виховання неповнолітньої доньки.

З даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі по тексту Постанова Пленуму), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно п.16 вказаної Постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини.

Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 декілька разів звертався до органу опіки та піклування з приводу питання щодо його участі у спілкуванні та виховані дитини.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21.11.2012 року встановлено графік побачення ОСОБА_2 з дитиною. При цьому не може братися до уваги твердження позивача про те, що ОСОБА_2 вказане рішення не виконував і на побачення з дитиною не приходив, так як жодних доказів щодо підтвердження даної обставини нею не надано. Натомість з матеріалів справи вбачається, що після вирішення питання органом опіки та піклування про участь батька у вихованні дитини, між батьками виник спір з цього приводу, внаслідок чого ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. В процесі розгляду даної справи, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.03.2013 року затверджено мирову угоду, якою встановлено графік зустрічей ОСОБА_2 з донькою в присутності матері (а.с.147, 148). Також з матеріалів справи вбачається, що після затвердження судом мирової угоди, ОСОБА_2 декілька разів звертався до органу опіки та піклування та органів внутрішніх справ з приводу того, що позивачка не виконує мирову угоду та не допускає його до дитини.

Узагальнюючи наведене та оцінюючи вищезазначені докази в сукупності, можна дійти висновку, що між сторонами по справі існують неприязні відносини та спір щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, сам ОСОБА_2 неодноразово був ініціатором звернень до відповідних органів стосовно вирішення питання його участі у вихованні та спілкуванні з донькою, що не свідчить про його ухилення від виховання дитини.

Стосовно несплати аліментів, то сама по собі дана обставина не може бути підставою для позбавлення батьківських прав за відсутності доказів ухилення батька від виховання дитини. Більше того, як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 2014 року (тобто до звернення ОСОБА_3 із даними позовом) із ОСОБА_2 утримуються аліменти, що підтверджується звітом Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області (а.с.132).

Щодо довідок ДНЗ №39, з яких вбачається, що дитину в дитячий садок приводить та забирає мати або вітчим, а батька працівники жодного разу не бачили, то зважаючи на неприязні відносини між сторонами та наявність спору щодо участі у вихованні з дитиною, такі також не свідчать про ухилення ОСОБА_2 у вихованні доньки. З цих же підстав не може братися до уваги відповідь головного лікаря Ужгородської міської дитячої поліклініки (а.с.19).

З приводу висновку органу опіки та піклування від 03.08.2015 року щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав слід зазначити наступне.

Як вбачається з даного висновку, такий зроблено комісією органу опіки та піклування за відсутності ОСОБА_2, виключно на підставі пояснень матері та наданих нею доказів (вищезазначених довідок ДНЗ №39, про несплату аліментів та відповіді головного лікаря Ужгородської міської дитячої поліклініки). Самого ОСОБА_2 орган опіки та піклування не вислуховував, його особисту думку з приводу даного питання не запитував та не надавав їй оцінки.

В такому випадку колегією суддів враховується наступне.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995_004) та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» (Заява № 31111/04) Європейський Суд зазначив наступне.

«З урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень.

Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином та М. за допомогою міжнародних угод про правову допомогу.

Крім того, національні суди не надали значення тому факту, що заявник намагався побачити сина в червні 2003 року. Суди не заслухали свідка, клопотання про виклик якого подавалось заявником, а відповідні суди вищих інстанцій не відреагували на скарги заявника щодо таких дій суду (див. пункти 12-15). До того ж факт заперечення заявником проти позову М. про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина.»

На підставі наведеного, Європейський Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, передбачених ст.8 ЄКЗПЛ.

За таких обставин, оскільки при наданні вказаного висновку орган опіки та піклування особистої думки ОСОБА_2 не заслуховував, оцінку його діям не давав, той факт, що відповідач намагався побачитися з донькою не врахував, то колегія суддів, згідно ч.6 ст. 19 СК України, не погоджується з таким висновком та не бере його до уваги.

Суд першої інстанції на все вищезазначене не звернув уваги, розглянув справу за відсутності відповідача, без врахування його думки та оцінки його особистості, що має важливе значення по даній категорії прав, ухвалив своє рішення виключно на підставі пояснень позивача, не звернувши при цьому уваги на відсутність належних та допустимих доказів, які б достеменно підтверджували факт ухилення відповідача від участі у вихованні доньки, у зв'язку з чим дійшов до безпідставного та необґрунтованого висновку про задоволення позову.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п.1, 2, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішенням Європейського Суду з прав людини по справі «Хант проти України», ст. 19, 164 СК України, ст.ст.10, 60, 88, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 жовтня 2015 року та ухвалити по даній справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої особи органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді