22-ц/775/645/2016(м)
Категорія 27 Головуючий у 1 інстанції Ковтуненко О.В.
Доповідач Ткаченко Т.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

03 серпня 2016 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

Головуючого - Ткаченко Т.Б.,

Суддів - Лісового О.О., Мальцевої Є.Є.

Секретар - Брежнев Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 червня 2016 року,

Встановила:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2, зменшив розмір позовних вимог і доповнив позовні вимоги під час розгляду справи, просив відповідно до положень ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача 12 902,12 грн., що складаються з суми інфляційних втрат та 1/12 від 3% річних за кожний прострочений місяць за період з 13 травня 2014 року до 01 червня 2016 року. Просив також накласти арешт на все майно, що знаходиться за місцем проживання відповідача та автомобіль, застосувати забезпечення відшкодування грошової суми шляхом стягнення 50% від всього майна відповідача, зобовязавши виконавчу службу реалізувати це майно і притягнути відповідача до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду від 20 лютого 2014 року, яке набрало чинності 13 травня 2014 року, з відповідача було стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 14 115 грн. Зазначене рішення суду відповідачем до сьогодення жодним чином не виконується.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних виплат у розмірі 10876,19 грн., суму 3 % річних у розмірі 887,69 грн., а всього 11 763,88 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Не погодившись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що сума інфляційних втрат та 3% річних за період з 13 травня 2014 року по 1 червня 2016 року судом розрахована невірно. Судом зазначено лише загальну суму до стягнення без наведення відповідного розрахунку.

Посилається на те, що розрахунок інфляційних втрат і трьох відсотків річних необхідно проводити помісячно, тобто 1/12 від 3% річних на суму відсотка і на суму інфляцій за минулий місяць.

Застосовуючи вказаний метод розрахунку, загальна сума боргу за період з 13 травня 2014 року по 1 червня 2016 року складає 27180,01 грн., але у звязку з тим, що сума боргу у розмірі 14 155 грн. вже стягнута, з відповідача до стягненню підлягає 13025,02 грн., що складається із суми інфляційних втрат 11 720,22 грн. та 3% річних 1304,80 грн.

Крім того посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобовязань, виконання рішення суду, а судом не вирішено питання про накладення арешту на її майно.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, заперечення відповідача, яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 лютого 2014 року, яке набрало чинності 13 травня 2014 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики від 29 жовтня 2012 року у сумі 6000,00 гривень, за договором позики від 10 грудня 2012 року у сумі 8155,00 гривень, а разом 14 155,00 грн. (а.с. 5-6).

З листа Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області від 30 грудня 2015 року вбачається, що рішення суду не виконано внаслідок ухилення боржника ОСОБА_2 від його виконання (а.с.17).

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення суми інфляційних втрат та три відсотки річних від простроченої суми, суд виходячи з того, що зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином, а боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу за весь час прострочення, а саме за період з 13 травня 2014 року по 13 червня 2016 року, розмір яких відповідно становлять 10 876,19 грн. та 887,69 грн.

Вирішуючи решту вимог позивача, а саме про застосування забезпечення відшкодування грошової суми, шляхом стягнення 50 % від всього майна відповідача, накладення арешту на все майно, що знаходиться за місцем проживання відповідача, до виконання судового рішення про стягнення 50 % від всього майна відповідно до положень ст.60 СК України, а також автомобіль у відповідності до ст.ст. 152, 217 ЦПК України, зобовязавши виконавчу службу реалізувати це майно, а також притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення, суд виходив з того, що позивач обмежився загальним формулюванням щодо обсягу майна, дані про його належність певній особі відсутні, що унеможливлює вирішити питання щодо забезпечення позову. Крім того, порядок виконання судового рішення, яке набрало законної сили, в тому числі порядок виявлення у власності боржника певного майна, джерел доходу, грошових коштів на рахунках банків і фінансових установ тощо, а також порядок звернення стягнення на таке майно і його реалізації, врегульовано Законом України «Про виконавче провадження».

В аспекті положень даного Закону вирішення порушених позивачем перед судом питань віднесено до компетенції державних виконавців відповідних державних виконавчих служб і мають вирішуватися в ході виконання судового рішення шляхом проведення певних виконавчих дій.

Вирішення ж питання про порушення відносно відповідача ОСОБА_2 кримінального провадження врегульовано ст. 214 КПК України і відноситься до виключної компетенції слідчого і прокурора.

З висновком суду про часткове задоволення позову та стягнення суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 13 травня 2014 року по день ухвалення рішення в сумі 11763,88 грн., колегія суддів не може не погодитися, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обовязки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обовязку позичальника сплати процентів за користування грошима, передбачені статтею 1048 ЦК України, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, положеннями якої позивач обґрунтував свої вимоги при зверненні з даним позовом, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до розяснень викладених у п. 17 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» , наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Враховуючи ті обставини, що сума боргу була визначена вищезазначеним судовим рішенням в розмірі 14 155 грн., сума інфляційних втрат за період з 13 травня 2014 року по день ухвалення судом рішення 13 червня 2016 року складає 10 876 грн.19 коп., яка обчислюється із застосуванням величини індексів інфляції в 2014 році: в травні 103,8%, в червні 101,0 %, в липні - 100,4 %, в серпні 100,8%, в вересні 102,9%, в жовтні 102,4%, в листопаді 101,9%, в грудні - 103,0%; в 2015 році: в січні 103,1%, в лютому 105,3%, в березні 110,8%, в квітні 114,0%, в травні 102,2%, в червні 100,4%, в липні 99,0% , в серпні 99,2%, в вересні 102,3%, в жовтні 98,7%, в листопаді 102,0%, в грудні 100,7%; в 2016 році: в січні 100,9 %, в лютому 99, 6 %, в березні 101,0 %, в квітні 103,5 % , в травні 100,1 %. Індекс інфляції 1,76836 (1,038 х 1,010 х 1,004 х 1,008 х 1,029 х 1,024 х 1,019 х 1,030 х 1,031 х 1,053 х 1,108 х 1,140 х 1,022 х 1,004 х 0, 990 х0, 992 х 1,023 х 0, 987 х 1,020 х 1,007 х 1,009 х 0,996 х 1,010 х 14,035 х 1,001=1,76836); Сума боргу з урахування інфляційних втрат 20 031,19 грн. ( 14 155 грн. х 1,76836).

Сума інфляційних втрат становить 10 876 грн. 19 коп. (20 031,19 грн. 14 155,00 грн. = 10 876,19 грн.).

За період з 13 травня 2014 року по 13 червня 2016 року строк невиконання ОСОБА_2 зобовязання по договору позики становить 763 дні. Таким чином, три проценти річних становить 887 грн. 69 коп. (14 155 грн. х 3% : 365 х 763).

Отже, судом першої інстанції правильно визначена сума інфляційних втрат 10 876,19 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми 887,69 грн., які розраховані від простроченої суми 14155 грн.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року при розгляді справи № 6-369цс15.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного методу проведення розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних, не узгоджуються з положеннями ч.2 ст.625 ЦК України та наведеною правовою позицією Верховного Суду України.

Інші вимоги позивача були повязані із заходами забезпечення позову та спонуканням відповідача до повернення суми боргу. Вирішення їх в рішенні суду не привело до неправильного вирішення позову про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних та не є підставою для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем не надано.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: О.О. Лісовий

ОСОБА_3