АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №667/5458/15-ц Головуючий в І інстанції Спічак О.Б.
Провадження №22ц/791/1051/16 Доповідач - Радченко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вербицької Л.І., Капітан І.А.,

секретар Сікора О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на заочне рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 23 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, повернення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року позивачказвернулася до суду з позовом обґрунтовуючи його тим, що 19.05.2015 року між нею та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № Д01528, згідно якого предметом лізингу по даному договору є автомобіль KIA SPORTAGE. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався придбати та передати у користування лізингоодержувачу предмет лізінгу - автомобіль KIA SPORTAGE, а позивачка в свою чергу сплатити 50% його вартості, що була погоджена між сторонами та складала 17351,30 доларів США , що на момент укладення договору еквівалентно 400000,00 грн. На виконання умов договору 26.05.2015 року позивачем на рахунок відповідача було перераховано кошти на загальну суму 240000,00 грн. У той же час позивачка за телефоном звернулась до відповідача з питанням отримання предмету лізингу та подальшого виконання відповідачем договору. Їй було повідомлено, що погоджений сторонами при укладенні договору автомобіль відсутній та було запропоновано аналогічний автомобіль цієї ж марки та моделі, проте за ціною, що суттєво перевищувала ціну в салонах офіційних дилерів. Звернувшись за юридичною допомогою, позивачці стало відомо, що у договорі фактично не визначено його предмет, не перелічені основні характеристики транспортного засобу, зокрема рік випуску, номер кузову, шасі автомобіля, тип двигуна, тип пального, тип КПП 5,6 ступенева, колір, новий автомобіль чи був в експлуатації та тощо, оскільки це впливає на його ціну та дозволяють відокремити його із ряду подібних. Як виявилось, ніякого автомобіля відповідач для позивача не придбав, а умови договору прописані таким чином, що відповідач може пропонувати їй фактично будь-що, крім того п. 9.4 договору надає можливість відповідачу збільшувати вартість предмету лізингу практично без обмежень. Таким чином невизначеність предмету лізингу та його продавця у договорі свідчить про недосягнення згоди щодо істотних умов договору, а відтак про відсутність достатніх підстав вважати його укладеним.. Крім того, договір лізингу підлягає нотаріальному посвідченню, а без такого вважається нікчемним. Відповідач при укладанні договору не мав необхідного обсягу дієздатності, зокрема відсутня ліценція для надання фінансових послуг, що свідчить про нікчемність договору. Таким чином, представником компанії введено її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, також були порушені її права як споживача, оскільки під час укладання правочину відповідач застосовував нечесну підприємницьку діяльність. Посилаючись на наведене, просила стягнути на її користь з ТОВ «Євролізінг Україна» безпідставно набуті грошові кошти у сумі 240000,00 грн.

Заочним рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 23 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ТОВ «Євролізінг Україна» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 240000,00 грн. Вирішено питання щодо судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідача, осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в договорі фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем обмежені права позивача, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін, положення договору в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому та повернення позивачу сплачених коштів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З матеріалів справи вбачається, що 19.05.2015 року між ТОВ «Євролізинк україна» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № Д01528, згідно якого предметом лізингу по даному договору є автомобіль KIA SPORTAGE. Відповідно до умов договору відповідач забов'язався придбати та передати у користування лізингоодержувачу предмет лізингу - автомобіль KIA SPORTAGE, а позивачка в свою чергу сплатити 50% його вартості, що була погоджена між сторонами та складала 17351,30 доларів США , що на момент укладення договору еквівалентно 400000,00 грн (а.с.6-11).

Відповідно до п. 3.3.1 умов договору до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченим договором, сплатити передбачені даним договором платежі. Згідно до п. 4.1 цього ж договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 ( сто двадцять) робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; адміністративного платежу; комісії за передачу предмету лізингу у разі наявності оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. У разі затримки строку сплати авансового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців) строк поставки предмета лізингу можу бути відповідно змінено.

На виконання умов договору позивачем на рахунок відповідача було перераховано кошти на загальну суму 240000,00 грн., про що свідчать квитанції № NOQ4R55267 від 19.05.2015 року, платіжне доручення № OVFH79564 від 22.05.2015 року, платіжне доручення № OVFH43622 від 26.05.2015 року (а.с.40,41,42).

Проте, після перерахування позивачем коштів на виконання умов договору, останній було повідомлено, що погоджений сторонами при укладенні договору автомобіль відсутній та було запропоновано аналогічний автомобіль цієї ж марки та моделі, проте за ціною, що суттєво перевищувала ціну в салонах офіційних дилерів.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по- третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3 але його не було надано.

У пункті 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (17391,30 дол. США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні (8.3 Договору).

При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Також, із Договору та додатку №2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України.

У пункті 4.3 Договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу.

Згідно пунктів 12.1, 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції.

Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені кошти за мінусом п'ятдесяти відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу.

Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі п'ятдесяти відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу.

Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.

Відповідно до п. 10.1 оспорюваного Договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 7 відсотків.

Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування.

Відповідно до п. 10.4 Договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток № 3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі (а.с.10).

Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного Договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізингу ( протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу.

В такий спосіб лізингоодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики.

Зміст спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідивши надані сторонами докази дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на належних доказах, і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції неправильно стягнув кошти з підприємства, не визнаючи при цьому укладений договір між сторонами нікчемним або недійсним. А також те, що позивач на думку апелянта необґрунтовано послався у позовній заяві на норми статей 1212, 1213 ЦК України, як на підставу для задоволення позовних вимог.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За приписами ч.3 п.1 ст.1212 ЦК України, положення глави 83 ЦК застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки суд першої інстанції встановив, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами є нікчемним, тому повернення сум, сплачених за таким договором, проводиться без визнання його недійсності.

Оскільки порушень норм матеріального і процесуального права, що можуть слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено, то підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається, рішення законне та обґрунтоване, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»відхилити.

Заочне рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 23 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий С.В. Радченко

Судді: Л.І. Вербицька

І.А. Капітан