Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року Волноваський районний суд Донецької області

в складі головуючого судді Голуб Т.І.,

при секретарі Фоміних С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Волноваха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,заінтересована особа орган опіки та піклування Волноваської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька,

ВСТАНОВИВ:

15.08.2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом. Посилалась на те, що між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від спільного шлюбу 21.07.2006 року у них народилась дитина син, ОСОБА_3. Вона з сином проживає окремо від відповідача практично з моменту народження дитини у м. Харцизьк Донецької області, яке, на теперішній час, знаходиться на неконтрольованій території України. У травні 2016 року вона з сином поїхала до смт. Новотроїцьке Волноваського району Донецької області для відвідування дідуся, відпочинку та оздоровлення дитини на Азовському морі. На теперішній час їй необхідно виїхати з дитиною до м. Харцизьк Донецької області, але в пункті пропуску лінії розмежування їй пояснили, що без згоди батька вона не має можливості вивезти дитину за межі України. Батько дитини знаходиться у розшуку та вона не має можливості отримати від нього нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за межі України. Дитина є інвалідом дитинства. Тому просить надати дозвіл на виїзд дитини на неконтрольовану територію України до досягнення дитиною 16 річного віку без згоди та супроводу батька.

Позивачка у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що вона з дитиною приїхала до родичів для того щоб відвезти дитину на оздоровлення на Азовське море, оскільки дитина дуже хворіє, є інвалідом. Після відпочинку вона намагалась поїхати додому за місцем проживання у м. Харцизьк, але на пункті пропуску лінії розмежування її не пропустили з дитиною, оскільки вона не має дозволу на виїзд дитини за кордон без супроводу батька. Позивач дізнавшись, що вона не має можливості вивезти дитину додому у телефонній розмові пояснив їй, що він не заперечує проти надання дозволу але не має грошових коштів для того, щоб приїхати на територію України та надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини. Позивачка не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений про час слухання справи, що підтверджується повідомленням про вручення йому судової повістки, заперечень проти позову не надав, тому суд вважає можливим розглянути справу за його відсутністю, оскільки в матеріалах справи є для цього достатньо підстав без особових пояснень відповідача. Тому за згодою позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, але надав заяву у якій просить суд розглянути справу за відсутністю представника, рішення просить прийняти на розсуд суду.

Заслухавши пояснення позивачки та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Сторони по справі є батьками неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії 1-НО № 095152.

Відповідно до змісту статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В відповідності до пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року за №254-УІІІ, Верховна Рада України постановила: визнати тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно пункту 5.1.1 вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-рiчного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осiб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 27 сiчня 1995 року № 57.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо вїзду неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її вїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Беручи до уваги те, що відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд його сина разом із матірю на тимчасово окуповану територію України та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини на непідконтрольну територію України без згоди та супроводу батька необхідно задовольнити.

Керуючись статтями 7, 150, 155 Сімейного Кодексу України, статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», статті 9 Конвенції про права дитини, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215,224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

ОСОБА_4 Володимирівні дозвіл на виїзд сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово непідконтрольну територію України в м. Харцизьк Донецької області до досягнення дитиною віку 16 років без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Донецької області через Волноваський районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте Волноваським районним судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Волноваського

районного суду ОСОБА_5

17.08.2016