АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 603/787/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/789/1352/16 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Кузьма Р. М., Сташків Б. І.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю представників апелянта ОСОБА_1,

ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Обласного комунального етнографічно-меморіального музею ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району Тернопільської області на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Обласного комунального етнографічно-меморіального музею ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до Монастириського районного суду Тернопільської області із позовом до Обласного комунального етнографічно-меморіального музею ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимоги позивачка посилалася на те, що з 01 липня 2010 року її призначено на посаду прибиральниці Обласного комунального етнографічно-меморіального музею ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району. Наказом №22-К від 09 листопада 2015 року її звільнено із займаної посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором, посадовою інструкцією та правилами трудового розпорядку. Звільнення вважає незаконним, оскільки у наказі про звільнення не зазначено, які саме обовязки передбачені трудовим договором, посадовою інструкцією та правилами трудового розпорядку вона не виконувала. Також позивачка вважає незаконними накази відповідача «Про дисциплінарне стягнення» №8-К від 04 серпня 2015 року та №10-К від 13 серпня 2015 року, посилаючись на те, що в зазначених наказах відсутні докази невиконання посадових обовязків та порушення трудової дисципліни, не зазначено, які саме пункти посадової інструкції вона не виконала, перед застосуванням дисциплінарного стягнення від неї не відібрано пояснення та не ознайомлено із зазначеними наказами.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано наказ Обласного комунального етнографічно-меморіального музею ОСОБА_4 у с. Велеснів Монастириського району Тернопільської області «Про дисциплінарне стягнення» №10-К від 13 серпня 2015 року.

Поновлено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаду прибиральниці 0.5 ставки Обласного комунального етнографічно-меморіального музею ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району Тернопільської області.

Зобовязано Обласний комунальний етнографічно-меморіальний музей ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району Тернопільської області нарахувати та виплатити ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 листопада 2015 року по 22 вересня 2016 року.

Стягнуто з Обласного комунального етнографічно-меморіального музею ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району Тернопільської області в користь позивачки ОСОБА_5 1000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з Обласного комунального етнографічно-меморіального музею ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району Тернопільської області в користь держави 551.20 грн. судового збору.

Обласний комунальний етнографічно-меморіальний музей ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району подав на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що ОСОБА_5 01 липня 2010 року була ознайомлена з посадовою інструкцією прибиральниці службових приміщень музею, в якій визначені завдання, обовязки, права та відповідальність прибиральника. Крім того, ОСОБА_5 була ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку музею і розписалась про їх знання. Просить рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представники апелянта - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник позивача - ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивачки ОСОБА_5 проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу №9-К від 01 липня 2010 року позивачку ОСОБА_5 призначено на посаду прибиральниці Обласного комунального етнографічно-меморіального музею ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району.

Згідно наказу №8-К від 04 серпня 2015 року, ОСОБА_5 оголошено догану за несвоєчасне та неякісне виконання посадових обовязків, зокрема: «не витирає порохи, не збирає павутиння у кімнатах музею, не виконує доручення директора та порушує трудову дисципліну». Як вбачається з акту від 05 серпня 2015 року, ОСОБА_5 ознайомлена з наказом №8-К від 04 серпня 2015 року, однак розписуватись під ним відмовилась.

Наказом №10-К від 13 серпня 2015 року ОСОБА_5 оголошено догану «за нетактовну поведінку, майже щоденний шантаж директора музею, а також за те, що 06 серпня 2015 року, витираючи вікно у третій кімнаті музею ОСОБА_4 у присутності бухгалтера ОСОБА_6, назвала музей «дурдомом», та не розписується у Журналі трудового розпорядку». Згідно акту від 05 серпня 2015 року, ОСОБА_5 із вищезазначеним наказом ознайомлена, однак розписуватись під ним відмовилась.

Відповідно до акту від 13 серпня 2015 року «Про відмову написання письмового пояснення прибиральниці музею ОСОБА_5В.», ОСОБА_5 відмовилась написати письмове пояснення стосовно того, що 06 серпня 2015 року обізвала музей ОСОБА_4 «дурдомом».

З 22 по 28 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_5 перебувала на лікарняному згідно листка непрацездатності серії АВС №960783 від 22 жовтня 2015 року.

29 жовтня 2015 року складено акт «Про відмову написання письмового пояснення прибиральниці музею ОСОБА_5В.», згідно якого ОСОБА_5 відмовилась написати письмове пояснення про відсутність на роботі 21 жовтня 2015 року протягом 4 годин, не повідомивши про причини відсутності.

Наказом №22-К від 09 листопада 2015 року ОСОБА_5 звільнено з посади прибиральниці з 09 листопада 2015 року на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами трудового розпорядку.

Однією з підстав для звільнення згідно зазначеного наказу є те, що ОСОБА_5 21 жовтня 2015 року без поважних причин не зявилась на роботу, про що свідчить відсутність її підпису в журналі обліку робочого часу.

Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Пленум Верховного Суду України в п.п.22, 23 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив судам, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст.40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, юридичні факти, які підлягали встановленню судом відповідно до вимог ст.214 ЦПК України при вирішенні даного спору, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог ст.ст.147-149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення.

Згідно п. 73 витягу із правил внутрішнього трудового розпорядку обласного комунального Етнографічно-меморіального музею, які затверджені зборами трудового колективу протоколом №2 від 07 грудня 2006 року, при визначенні виду дисциплінарного стягнення директор музею враховує, зокрема, обставини, за яких вчинено проступок.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги, як підтверджені належними й допустимими доказами твердження сторони відповідача стосовно того, що позивачка 21 жовтня 2015 року, була відсутня на робочому протягом 4 годин без поважних причин, при цьому не повідомивши причину відсутності, в судовому засіданні було встановлено, що 21 жовтня 2015 року позивачка була відсутня на робочому місці у зв»язку з незадовільним станом здоров»я, про що остання повідомила керівництво музею напередодні, а саме 20 жовтня 2015 року. Також позивачка в цей день не мала змоги звернутись у Монастириську РКЦЛ Тернопільської області, куди звернулась на наступний день, де отримала листок непрацездатності серії АВС №960783 від 22 жовтня 2015 року.

Згідно ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано, в тому числі, такий захід стягнення, як догана.

Стаття 142 КЗпП України передбачає, що трудова дисципліна на підприємствах, установах та організаціях регламентується правилами внутрішнього трудового розпорядку, статутами та положеннями про трудову дисципліну.

Із витягу з Правил внутрішнього трудового розпорядку, де міститься текст «Працівник зобовязаний», вбачається, що ОСОБА_5 було ознайомлено із ним лише 10 серпня 2015 року, тобто, після винесення наказу №8-К від 04 серпня 2015 року про вчинення дисциплінарних проступків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в оскаржуваному наказі «Про дисциплінарне стягнення» №10-К від 13 серпня 2015 року відсутня інформація про пункт та розділ Правил внутрішнього трудового розпорядку, за порушення яких ОСОБА_5 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та відсутній підпис останньої про ознайомлення із зазначеним наказом.

Крім того, обставини, зазначені у наказі «Про дисциплінарне стягнення» №10-К від 13 серпня 2015 року, не підтверджуються жодними доказами.

Згідно ст.21 КЗпП України на працівника покладено обов'язок виконувати роботу, визначену угодою між ним та власником та дотримання внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до ст.142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, установах, організаціях, визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються у встановленим цією статтею порядку.

Нормами статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що ОСОБА_5 була ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку музею і розписалась про їх знання, оскільки стороною відповідача не доведено, що позивачу було встановлено і доведено до її відома чіткий графік та режим роботи в установі та ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 ознайомлено лише з витягом з Правил внутрішнього трудового розпорядку 10 серпня 2015 року.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що у наказах №10-К від 13 серпня 2015 року та №22-К від 09 листопада 2015 року про дисциплінарні стягнення, відсутні докази систематичного невиконання ОСОБА_5 без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Крім того, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки наказ про звільнення №22-К від 09 листопада 2015 року та трудову книжку позивач ОСОБА_5 отримала 11 грудня 2015 року.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання представників апелянта на те, що з наказом про звільнення позивачка була ознайомлена в день звільнення в 07 год. 55 хв., після чого їй була вручена копія наказу, однак розписатись у наказі та написати письмові пояснення стосовно відсутності відмовилась, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_5 неодноразово зверталась до керівництва музею з проханням про видачу їй наказу про звільнення та трудової книжки із внесеним записом про звільнення, однак у цьому було відмовлено.

Також судом вірно критично оцінено надані стороною відповідача фотознімки, як на підтвердження неналежного виконання позивачкою своїх посадових обов»язків, оскільки із зазначених фотознімків неможливо встановити дату та місце обставин, які у них зафіксовані.

Не знайшов свого підтвердження також факт систематичності невиконання позивачкою покладених на неї обов'язків, про що зазначено у наказі про звільнення №22-К від 09 листопада 2015 року.

Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше, як за один рік.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.32 постанови від 06 листопада 1992 року №9 з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).

Враховуючи те, що представник відповідача не надав суду документів для обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу (табель робочого часу установи), судом першої інстанції вірно задоволено вказану позовну вимогу шляхом зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обовязковому зясуванню підлягає наявність такої шкоди.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в зв»язку із незаконним звільненням позивачці спричинено моральну шкоду.

Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Завдану моральну шкоду позивачка обґрунтувала моральними переживаннями внаслідок незаконного звільнення, які виразились у моральних стражданнях внаслідок порушення її права на працю та можливість заробляти собі на життя, а тому, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди судом вірно задоволено частково.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які п ься як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції надано вірну оцінку обставинам справи, позивачем суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог по суті заявленого позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Обласного комунального етнографічно-меморіального музею ОСОБА_4 у с.Велеснів Монастириського району відхилити.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7