РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2016 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Полонця С.М.,

секретаря с/з ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 14.03.2007 року, укладений між позивачем і відповідачем та застосувати наслідки недійсності договору. При цьому посилається на те, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам закону відповідно до ст.ст.203, 215 ЦПК України, оскільки укладений з використанням нечесної підприємницької практики, не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та всіх додаткових витрат, при укладенні договору йому не було повідомлено про сукупну вартість кредиту, банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної сукупної вартості кредиту, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, з підстав, викладених у ньому та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову у повному обсязі.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 14.03.2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у іноземній валюті в сумі 44100 швейцарських франків 00 сантима, зі сплатою процентів, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнювала еквіваленту 181564,55 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Строк повернення кредиту до 14.03.2017 року. За використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 9,99% річних.

Згідно п.9.13. оскаржуваного договору підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів.

Договором також визначено умови забезпечення кредиту, права та обовязки банку та позичальника, відповідальність сторін та гарантії, особливі умови, питання договірного списання та порядок дострокового повернення кредиту.

Додатком №1 до оскаржуваного договору є графік погашення кредиту, який є невідємною частиною кредитного договору та підписаний його сторонами.

05.03.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до оскаржуваного договору, додатком до якої стали графіки погашення кредиту та платежів, визначення сукупної вартості кредиту.

Посилання позивача в обгрунтування свого позову на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, є безпідставним, оскільки зазначена постанова НБУ набрала чинності після укладення сторонами оскаржуваного правочину 14.03.2007 року.

Крім того, Закон України Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо невиконання такого договору положення Закону України Про захист прав споживачів не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015р. у справі №6-511цс15, від 02.12.2015р. у справі №6-1341цс15).

У разі ненадання зазначеної у п.2 ст.11 вищезазначеного закону інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 Закону України Про захист прав споживачів не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримав кредит.

Позивач ОСОБА_2 відповідно до п.6 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитним коштами, що свідчить про те, що він був згоден з умовами даного договору, а також не вимагав надання додаткової інформації по кредитному договору.

Стаття 18 Закону України Про захист прав споживачів передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

У частині третій ст.18 Закону України Про захист прав споживачів визначений перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінувати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Частиною 5 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні, стосовно споживача, правила зміни відсоткової ставки.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_2 ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність в останньому несправедливих умов та істотного дисбалансу прав споживача, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобовязань.

Посилання позивача на ненадання йому банком інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема щодо реальної процентної ставки за договором, як на підставу визнання договору недійсним, передбачену ч.1 ст.230 ЦК України, є безпідставним.

Відповідно до змісту ч.1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору (додатком до нього) такі умови договором передбачено.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.М. Полонець