Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/7110/15-ц Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М.
Категорія 27 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Галацевич О.М., Борисюка Р.М.,

при секретарі судового

засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» та апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2016 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по кредитному договору,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду із позовом до відповідачів про стягнення боргу по кредитному договору, обґрунтовуючи його тим, що 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», а 15.06.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договори купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами на підставі яких, останньому було відступлено право вимоги по кредитному договору № 0501/0808/71-192 від 21.08.2008, який було укладено між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 За умовами вказаного кредитного договору позичальник отримав кредит у сумі 30000,00 доларів США. На забезпечення виконання вказаного зобов'язання 21.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договори поруки № 0501/0808/71-192-Р-1, № 0501/0808/71-192-Р-2, № 0501/0808/71-192-Р-3, відповідно.

Оскільки ОСОБА_3 взяті на себе кредитні зобов'язання належним чином не виконав, станом на 10.05.2015 утворилась заборгованість у сумі 484952,60 грн., позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів вказану суму боргу.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість по кредитному договору № 0501/0808/71-192 від 21.08.2008 у сумі 483038,47 грн. Обмежено загальний розмір стягнення сумою 483038,47 грн. заборгованості по вказаному кредитному договору. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати оскаржуване рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Позивач вказує, що обмеживши загальний розмір стягнення заборгованості по кредитному договору суд вийшов за межі заявлених позовних вимог та не дотримався при цьому позиції Верховного Суду України. Висновок суду, що ОСОБА_5 не було відомо про пред'явлення до неї вимоги про дострокове погашення боргу є помилковим.

У своїх доводах також посилається на постанову ВСУ від 01.04.2015 по справі № 6-37цс15 та норми ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 рішення суду просить скасувати як таке, що прийняте із порушенням норм чинного законодавства. В обґрунтування скарги посилається на те, що порука укладена із банком припинилась, оскільки останній платіж позичальником був проведений 10.07.2014.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг , колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга банку підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2- повністю, з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 21.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0501/0808/71-192, згідно умов якого останньому надано кредит у сумі 30000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення 20.08.2037 року та із сплатою 12,5 % річних за користування вказаними коштами (а. с. 19-26 т.1).

22.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договори про внесення змін і доповнень № 1 та № 2 до вищевказаного кредитного договору (а. с. 27-32 т.1).

25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (а. с. 10, 118-150 т. 1). 15.06.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (а. с. 11-18, 70-83 т.1).

Згідно статуту ПАТ «Альфа-Банк» є правонаступником ЗАТ «Альфа-Банк» (а. с. 6-7 т.1).

Належним чином завірені копії цих документів були оглянуті судом апеляційної інстанції.

Виходячи з наведених матеріалів справи, досліджених у суді апеляційної інстанції та приєднаних до матеріалів справи копій актів приймання-передачі прав вимоги від 25.05.2012 та від 15.06.2012 із переліком договорів, колегія суддів вважає доведеним позивачем факт отримання прав вимоги до ОСОБА_3 (а.с. 98-106 т. 2).

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про їх відсутність у позивача є безпідставними.

У суді апеляційної інстанції були також досліджені та приєднані до матеріалів справи копія заяви ОСОБА_3 про видачу траншу згідно вищезазначеного договору, копія розпорядження відділу бухгалтерського обліку від 21.08.2008 про видачу ОСОБА_3 кредиту, копія заяви-анкети про отримання кредиту, копія заяв про реструктуризацію боргу від 19.03.2012 та від 07.05.2012 (а.с. 92-97 т. 2), що спростовує заперечення ОСОБА_3 про неотримання вищевказаних коштів.

Зобов'язання за спірним кредитним договором забезпечено договорами поруки №0501/0808/71-192-Р-1, укладеним між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2, № 0501/0808/71-192-Р-2, укладеним між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та № 0501/0808/71-192-Р-3 укладеним між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_5 від 21.08.2008, які згідно п. 2 вказаних договорів несуть солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання останнім умов основного зобов'язання у повному об'ємі всім належним на праві власності майном та грошовими коштами (а. с. 38, 42, 46 т. 1).

Крім того, 22.05.2012 між сторонами укладено договори про внесення змін та доповнень № 1 до зазначених договорів поруки (а. с. 39, 43, 47 т.1).

Відповідно до п. 10 вищезазначених договорів поруки, вони вступають в силу з моменту їх підписання та діють до повного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за Основним зобов'язанням.

ОСОБА_3 у порушення взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не сплачував своєчасно кредит та відсотки, внаслідок чого станом на 10.05.2015 утворилась заборгованість у сумі 23402,27 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 484952,60 грн., з яких: 22377,96 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 463726,38 грн. - заборгованості за кредитом, 931,94 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 19312,09 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом, 92,37 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 1914,13 грн. - заборгованості по пені.

Дана обставина підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості та випискою по особовим рахункам (а. с. 50, 158-159, 160-187 т.1) та не спростована відповідачами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього та поручителів ОСОБА_2,ОСОБА_4 на користь банку. При цьому суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені, виходячи з положень ч. 3 ст.551 ЦК України та засад справедливості.

Із такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Положеннями зазначеної статті передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; та протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з положень зазначеної статті слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарно з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Крім того, умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року в справі № 6-53цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦК України є обов'язковою для всіх судів України.

Виходячи з того, що останній платіж боржником ОСОБА_3 був проведений 10.12.2014 - 208,32 долара США, а з позовом банк звернувся 30.06.2015, порука за договорами поруки між банком та ОСОБА_2,ОСОБА_4, ОСОБА_5 як поручителями припинилась.

Відтак, у задоволенні позову до поручителів слід відмовити з вказаних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_5, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем не було направлено останній вимоги про дострокове виконання кредитного договору у позасудовому порядку.

Проте суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Відтак, колегія суддів вважає, що відсутність доказів щодо отримання ОСОБА_5 вимоги про дострокове повернення кредиту не звільняло останню від обов'язку виконати таку вимогу, враховуючи, що позов пред'явлений у червні 2015 року. Проте, як зазначалась вище, порука ОСОБА_5 припинилась у зв'язку пропуском строку встановленого законодавцем.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зменшення розміру пені з огляду на таке.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно положень ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Положеннями ст. 616 ЦК України передбачено право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Судом встановлено та не заперечується відповідачами, що розмір основної заборгованості складає 484 952,60 грн., розмір неустойки складає 1914,13 грн.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про скрутний матеріальний стан відповідача ОСОБА_3

А тому, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для зменшення розміру неустойки немає.

Також колегія суддів вважає, що встановлене судом обмеження загального розміру стягнення сумою 483 038,47 грн. заборгованості по вищевказаному кредиту не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з наведеної правової норми, з ОСОБА_3 на користь банку підлягає стягненню 8988,40 грн. судових витрат.

Враховуючи, що сплата судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до положень ч.1 ст.82 ЦПК України ОСОБА_2 судом була відстрочена до вирішення справи по суті, апеляційна скарга була задоволена, судові витрати у сумі 4019,40 грн. слід стягнути із банку в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ідентифікаційний код 23494714, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6) 484952,60 грн. заборгованості по кредитному договору № 0501/0808/71-192 від 21.08.2008 та 8988,40 грн. судових витрат.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по кредитному договору відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ідентифікаційний код 23494714, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6) в дохід держави 4019,40 грн. судового збору .

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: