Справа № 450/2718/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3176/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_3, в якому просив суд провести між сторонами поділ спільного майна подружжя виділивши йому у власність 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що у 1996 році зареєстровано, а у 2009 році розірвано шлюб між сторонами. У 2004 році ОСОБА_4, який був попереднім власником спірної квартири АДРЕСА_1, повідомив позивачеві, що він є членом кооперативу, повністю вніс кошти за квартиру і бажає її продати. Позивач та ОСОБА_4 домовились про вартість квартири та позивач сплатив останньому за спірну квартиру 11 300 доларів США. Зазначені кошти були спільними коштами подружжя сторін у справі. Факт набуття згаданої квартири у спільну власність сторін за рахунок спільних коштів подружжя встановлено рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 січня 2013 року, а тому зазначена обставина доказуванню не підлягає. На підставі наведенного, позивач у позовній заяві просив суд задоволити заявлені позовні вимоги.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2016 року оскаржив позивач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним у звязку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що ним разом із відповідачем у справі під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано квартиру АДРЕСА_2 «а» в м. Пустомити Львівської області. Оскільки, дане майно є спільною власністю подружжя, вважає, що таке в силу вимог ст. ст. 69,70,71 СК України підлягає поділу, а саме, йому повинно належати ? частини зазначеної квартири.

Судове рішення, на яке покликався суд як на підставу відмови у позові, було ухвалене раніше, ніж були ухвалені судові рішення, якими встановлено факт набуття подружжям права спільної власності на спірну квартиру. Крім того, скасування рішення про визнання за відповідачкою права власності на спірну квартиру обґрунтовано тим, що даним рішенням порушуються і права апелянта, як одного із подружжя.

На думку апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що законом може бути встановлена інша підстава набуття права власності, з урахуванням приписів ст. 384 ЦК України, п. 6 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав».

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення такої, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що сторони у період з 1996 року по 2009 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області, ухваленим 12.08.2009 року у цивільній справі № 2-1462/09, яке набрало законної сили.

За час перебування у шлюбі, а саме у 2004 році, сторони на законних підставах набули право на пай в ЖБК „Веселка" на двохкімнатну квартиру під № 38 по вул. Спортивній, 8 «а» в м. Пустомити Львівської області, шляхом придбання за кошти подружжя паєнагромадження в члена кооперативу ОСОБА_4 та прийняттям в члени кооперативу.

Зазначена обставина встановлена, зокрема, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області, ухваленим 29.01.2013 року у цивільній справі № 2-1316/1238/11, провадження № 2/450/114/13 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Пустомитівської міської ради Львівської області про визнання права власності на квартиру, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області, постановленою 22.07.2013 року у цій-же справі.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, обставина щодо придбання сторонами спірної квартири за час перебування у зареєстрованому шлюбі, за кошти, які були обєктом спільної сумісної власності подружжя, при розгляді даної справи доказуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як розяснюється у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється виключно за взаємною згодою, відповідно до чинного ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

В матеріалах справи відсутні докази існування між сторонами домовленості з приводу володіння, користування та розпорядження спільно нажитим майном та їх часток. чи шлюбного договору, укладеного між ними.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухваленим 05.02.2009 року у цивільній справі № 2-632/09, однак таке рішення 31.01.2011 року Апеляційним судом Львівської області скасовано.

З огляду на вказане, суд, з посиланням на ст. 182 ЦК України та п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» про обовязкову державну реєстрацію прав власності на обєкти нерухомого майна, дійшов висновку про те, що оскільки скасована підстава для реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_3 на спірне майно, то таке майно не може бути предметом поділу.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд прийшов до таких без повного та всебічного з'ясування обставин, які мають значення для справи, що, у свою чергу, призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Так, судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано положення ст. 384 ЦК України, згідно з якими право власності на квартиру члена житлово-будівельного кооперативу виникає при повному внесенні цих пайових внесків.

З огляду на вказане, право власності на квартиру АДРЕСА_2 «а» в м. Пустомити Львівської області виникло у відповідача ОСОБА_3 у звязку із повним внесенням пайового внеску викупом зазначеної квартири, а не в силу здійснення за нею державної реєстрації такого права.

Таким чином, спірна квартира, як обєкт права спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу з урахуванням перелічених вище норм СК України.

Вищезазначене судом першої інстанції враховано не було, що призвело до ухвалення рішення про відмову у позові з помилкових підстав.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене, а також ту обставину, що позов предявлений ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. ст. 16, 372 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Це відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, ч.2, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_5 ? ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 «а» в м. Пустомити Львівської області.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 1525 грн. 16 коп. судового збору, сплаченого при подачі позову до суду та 1677 грн. 67 коп. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6