АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3417/16 Головуючий 1 інстанції -
Категорія : захист права власності Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Міненкової Н.О.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа:Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області про усунення перешкод та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА :

21 липня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просила усунути перешкоди в користуванні належним їй нежитловим приміщенням, шляхом знесення двох самочинно збудованих входів (прибудови) до її нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_2. Зобов'язати відповідачів знести два самочинно збудованих ними входи та прибудови до нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 позивача. Зобов'язати відповідачів привести у попередній стан прибудинкову територію та вікна підвалу в будинку АДРЕСА_3, що існував до здійсненної ними незаконної реконструкції, згідно характеристик технічного паспорту будинку станом на 01 жовтня 2004 року. Зобов'язати відповідачів привести у попередній стан, звільнити та повернути співвласникам будинку самовільно зайняті ними підвальні приміщення загального користування АДРЕСА_4. Всі роботи по знесенню двох самочинно збудованих входів та прибудови, приведенню у попередній стан прибудинкової території та вікон підвалу, поверненню у попередній стан, звільненню та поверненню співвласникам будинку підвальних приміщень загального користування, покласти на ОСОБА_6 та ОСОБА_5. Стягнути з відповідачів солідарно сплачений позивачем судовий збір.

Вказані вимоги обґрунтовувала тим, що у жовтні 2001 року під обладнання офісу для проведення підприємницької діяльності вона придбала квартиру АДРЕСА_1 отримала всі необхідні узгодження та дозволи, і рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 30.09.2003 р. № 972, придбану нею квартиру було переведено у нежитлове приміщення та дозволено проведення реконструкції під офіс з улаштуванням окремого входу . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 21.09.05 № 1180, термін реконструкції нежилого приміщення під офіс було продовжено до 01.10.2007 р. Нею також було узгоджено всі необхідні дозвільні документи, виконано та погоджено всі умови реконструкції, без яких така реконструкція є неможливою .

Позивач зазначає, що зазначене вище нежитлове приміщення знаходиться над підвальним приміщеннями придбаними відповідачами у жовтні 2006 року, тобто на той час, коли всі необхідні для реконструкції дозволи нею були вже отримані. На час придбання підвального приміщення відповідачі знали про наявність узгоджених нею Архітектурно-планувального завдання, Ескізного проекту та Робочого проекту, та добре знали, що узгодити будівництво прибудови та виходів на місці, де вже було погоджено вхід до її офісу , вони не зможуть. Саме тому, відповідачі, без будь яких погоджень відповідних органів міста, без отримання відповідних дозволів, виділення земельної ділянки та без проектної документації, які не могли отримати, адже згідно затвердженого архітектурно - планувального завдання на місці їх незаконно збудованих прибудов, було узгоджено та затверджено вхід до офісу позивача, самовільно без будь яких дозволів та узгоджень та без згоди позивача, провели переобладнання приміщень підвалу та улаштували два відокремлених входи під її вікнами, де згідно узгодженого та затвердженого робочого проекту мав бути вихід з її приміщення.

Результатом зазначених незаконних дій відповідачів, стало неможливим проведення, нею згідно узгодженого архітектурно-планувального завдання та переобладнання придбаного нею під офіс приміщення за цільовим призначенням - для проведення підприємницької діяльності.

Позивач також зазначає, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року було скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року, яким визнавалось право спільної часткової власності на нежитлові приміщення підвалу № 19,24, 27, 29, 30, 23А, 1, 50 з двома окремими самовільно збудованими входами загальною площею 137,2 кв. м., та на приміщення підвалу загального користування 23А, самовільно привласнене відповідачами.

Позивач також зазначає, що самовільне захоплення відповідачами підвальних приміщень загального користування співвласників будинку №№ 23а та 50 в літ. А-5, їх реконструкція, не передбачена проектами при будівництві будинку та проведена без відповідних узгоджень: по-перше, унеможливлює доступ співвласників будинку та працівників відповідних служб до інженерних комунікацій (труб гарячого та холодного водопостачання тощо) для контролю за ними, а також для проведення необхідних ремонтно-відновлювальних робіт; по-друге, може призвести до руйнування цілого будинку.

Позивач також зазначає, що зверталась до відповідачів та їх представників з вимогами знести незаконну споруду та відновити її право на вільне користування та розпорядження своїм майно, але ці вимоги не мали наслідків, крім незаконного продовження порушення її права та прав співвласників будинку.

РішеннямДзержинського районного суду м.Харкова від 28 березня 2016 року позивачу відмовлено в задоволенні вказаних позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане рішення суду як незаконне та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зазначені вище позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам.

Позивач зазначає , що суд першої інстанції необґрунтовано застосував до її позовних вимог строк позовної давності та не врахував вимоги ст. 391 ЦК України, Рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року №;-рп-2004 , невірно застосував положення ст. 38 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», положення якої до виниклих правовідносин не підлягають застосуванню. Суд не невірно визначив,що суб'єктом звернення до суду про усунення порушень права власності є лише орган державної влади. Позивач також зазначає, що при ухваленні рішення , суд в порушення вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не врахував рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року яким було встановлено ,що відповідачами проведено реконструкцію приміщень без затвердження в установленому порядку проектної документації та без погодження з нею влаштування прибудови . Позивач також зазначає, що судом порушені вимоги ст. 382 ЦК України у зв'язку з чим суд прийшов до необґрунтованого висновку про її обов'язок довести факт належності їй частки в підвальному приміщені зазначеного житлового будинку, оскільки їй як співвласнику вказаного житлового будинку підвальне приміщення належить на праві спільної сумісної власності. Також зазначає, що рішення у справі ухвалено неповноважним та упередженим судом, якому вона заявляла відвід.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні зазначених позовних вимог, суд першої інстанції виходив як з відсутності підстав для їх задоволення, так і у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

При цьому, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 15.10.2001 року позивач на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу купила трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 51,3 кв.м, загальною площею 73,9 кв.м (а.с. 5) та зареєструвала на вказану квартиру право власності ( а.с.6).

Рішенням від 30.09.2003 р. № 972 виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області переведено квартиру АДРЕСА_1 у нежитлове приміщення та дозволено гр. ОСОБА_3 реконструкцію нежитлового приміщення під офіс з улаштуванням окремого входу. Реконструкцію виконати до 01.10.2005 р. (а.с. 7). Рішенням від 21.09.2005 р. № 1180 виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області продовжено гр. ОСОБА_3 термін реконструкції нежилого приміщення (колишня АДРЕСА_1 Реконструкцію здійснити до 01.10.2007 р. (а.с.8).

Матеріали справи також свідчать про те, що проект реконструкції та дозволи на реконструкцію позивачем отримано в період з 2001 по 2005 роки ( а.с.9-25), однак вказана реконструкція позивачем у встановлені строки проведена не була.

Як свідчать матеріали справи 24.09.2003 року між Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради та ТОВ «ОВІС» було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №№19-22, 24-27, 27-а, 28-32, І в літ А-5 загальною площею 105, 4 кв.м., розташованих за адресою : АДРЕСА_1 ( а.с.32).

Матеріали справи також свідчать про те, що у жовтні 2006 року відповідачі звертались до суду з позовом про визнання права власності на спірні житлові приміщення, рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 жовтня 2006 року позовні вимоги позивачів були задоволені та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року , яке набрало законної сили, вказане рішення суду було скасовано та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було відмовлено в задоволенні зазначених позовних вимог ( а.с.30- 31).

Як свідчить вказане рішення апеляційного суду під час розгляду зазначеної справи, апеляційним судом було встановлено, що 29 листопада 2004 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали у ТОВ «Овіс» по ? частині нежитлових приміщень підвалу №№19,24, 27, 28, 29, 30, 31, І загальною площею 109, 3 кв.м. та зареєстрували таке право власності 11 грудня 2004 року та протягом 2005-2006 років самовільно реконструювали та перепланували його з влаштуванням двох відокремлених входів для магазину непродовольчих товарів на вул.. Космічну, внаслідок чого площа вказаного приміщення збільшилась до 137, 2 кв.м. та вказана площа збільшилась за рахунок приміщень №№23а , 50 , які Управлінням майна та приватизації Харківської міської ради не відчужувались .

Матеріали справи також свідчать про те, що вхід в підвальні приміщення здійснено відповідачами на прибудинковій території багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1, яка у відповідності вимог ч.2 ст. 83 ЗК України, є комунальною власністю Харківської міської ради ( а.с.28-29).

В роз'ясненнях, які містяться в пунктах 5, 24, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи № 6 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України ( про правовий режим самочинного будівництва)» встановлено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб, право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Згідно до норм ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як на підставу порушення прав внаслідок самочинного будівництва, позивач посилається на неможливість реконструкції нею належного їй зазначеного вище нежитлового приміщення, а саме : облаштування нею окремого входу.

Між тим, право на таку реконструкцію позивач мала до 01.10.2007 року( а.с.8).

Доказів, які б свідчили, що на час звернення її до суду з зазначеним позовом, здійсненням відповідачами самочинного будівництва, а саме: входу у підвальне приміщення, порушуються права позивача, вона в порушення вимог ст. 60 ЦПК України , суду не надала, як і не надала доказів, які б свідчили , що спірні підвальні приміщення АДРЕСА_1 теперішній час знаходяться в користуванні відповідачів та унеможливлюють доступ співвласників будинку до інженерних комунікацій цього будинку та порушують її права.

За таких обставин , судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову позивачу в задоволенні зазначених позовних вимог, оскільки доказів, які б свідчили про порушення її прав внаслідок здійснення відповідачами самочинного будівництва входу до підвалу зазначеного будинку позивач суду не надала.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі вказаних висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

Є також безпідставними доводи позивача про ухвалення рішення неповноважним судом у зв'язку з заявленим відводом, оскільки така заява була судом розглянута та ухвалою суду від 29.02.2016 року в її задоволенні було відмовлено ( а.с.90).

Між тим, судова колегія не може погодитись з висновком суду щодо відмови позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску нею строку позовної давності , оскільки самостійною підставою для відмови в задоволенні зазначених позовних вимог позивача є не доведеність нею позовних вимог ( п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення») .

За таких обставин заочне рішення підлягає зміні та виключенню з його мотивувальної частинипосилання суду як на підставу відмови позивачу в задоволенні позовних вимог - на пропуск нею строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню його без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317, 319, 209, 218 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 березня 2016 року.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду як на підставу відмови ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог - на пропуск нею строку позовної давності

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя : І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

Н.О. Міненкова