Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Корпало Ганна Василівна, про визнання спадкового договору недійсним, за касаційною скаргою Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Галицький відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (далі - Галицький ВДВС Львівського МУЮ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання спадкового договору недійсним.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що у нього на виконанні перебуває виконавчий лист № 2-1590, виданий 25 квітня 2007 року Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_8 в розмірі 500,00 грн щомісячно, починаючи з 09 листопада 2006 року і до досягнення нею повноліття. 11 липня 2007 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. На запит державного виконавця від 29 січня 2010 року про встановлення майнового стану боржника, була отримана інформація з ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про те, що за ОСОБА_5 04 березня 2010 року була зареєстрована квартира АДРЕСА_1, а тому державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника. Копію вказаної постанови було направлено до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» для виконання.

23 січня 2012 року до Галицького ВДВС Львівського МУЮ надійшло повідомлення від ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про те, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04 березня 2010 року в матеріалах інвентаризаційної справи відсутня.

01 лютого 2011 року позивач отримав інформацію про те, що 01 лютого 2011 року між боржником ОСОБА_5 та ОСОБА_9 був укладений спадковий договір, згідно з яким після смерті ОСОБА_5, належна йому на праві власності спірна квартира, переходить у власність ОСОБА_9 У зв'язку із укладенням спадкового договору, нотаріусом було накладено заборону на відчуження нерухомого майна ОСОБА_5

Позивач вважає, що вказаний спадковий договір необхідно визнати недійсним з двох підстав, а саме: на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки ОСОБА_5, укладаючи спадковий договір, шляхом замовчування наявності постанови про накладення арешту на квартиру, ввів в оману другу сторону та нотаріуса щодо відсутності заборони на відчуження; на підставі ч. 6 ст. 203 ЦК України, що ОСОБА_5, укладаючи спадковий договір, знав про свій обов'язок сплачувати аліменти на підставі рішення суду, про наявність заборгованості по аліментах та про наявність постанови про накладення арешту на нерухоме майно та заборону на його відчуження, чим порушив прав своєї неповнолітньої дитини.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 вересня 2015 року, залишеним без змін апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Галицький ВДВС Львівського МУЮ просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні у Галицькому ВДВС Львівського МУЮ перебуває виконавчий лист № 2-1590, виданий 25 квітня 2007 року Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_8 в розмірі 500,00 грн щомісячно, починаючи з 09 листопада 2006 року і до досягнення нею повноліття.

04 березня 2010 року державним виконавцем Галицькому ВДВС Львівського МУЮ було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Вказана постанова 04 березня 2010 року була направлена для виконання до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «БТІ та ЕО», однак виконана була лише 27 лютого 2012 року.

01 лютого 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 був укладений спадковий договір, згідно з яким після смерті ОСОБА_5, належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1 переходить у власність ОСОБА_9

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом просив визнати недійсним вказаний спадковий договір з підстав, передбачених ч. 6 ст. 203 та ст. 230 ЦК України.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, належним чином встановив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів, та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави,передбачені ч. 6 ст. 203 та ст. 230 ЦК України, для визнання оспорюваного спадкового договору недійсним.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова М.І. Наумчук