Категорія: 55 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Свистун О. В.,

суддів Грушицького А. І., Лівандовської-Кочури Т.В.,

з участю:

секретаря Концевич Я.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі трудового договору, укладеного 09 вересня 2012 року між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, працювала продавцем непродовольчих товарів. Відповідач зобовязувалась оплачувати працю позивача у розмірі 1200 грн. у місяць. 14 жовтня 2013 року звільнилась з роботи за власним бажанням. Вказує, що за весь час роботи їй було виплачено тільки 2322,93 гривні заробітної плати, хоча ОСОБА_2 повинна була виплатити 17199,32 грн. На підставі викладеного, позивач просила стягнути в її користь з відповідача 14 876.39 грн. заборгованої заробітної плати, 13 800.00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, всього на загальну суму 28 676.39 грн.

Під час розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги і просила стягнути з відповідача у її користь 1146.60 грн. компенсації за не використану відпустку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення суду скасувати у звязку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача 14876,39 грн. заборгованості по заробітній платі, 13800,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 1146,60 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу із зазначених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу позивача не визнала та просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає, що дане рішення ухвалено з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачу при звільненні заробітна плата була виплачена повністю, а тому підстав для задоволення позову немає.

Проте повністю із даним рішенням суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 09 серпня 2012 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 М було укладено письмовий строковий трудовий договір, який було зареєстровано 09 черпня 2012 року за № 0 в Луцькому міському центрі зайнятості (а.с. 4).

Згідно даного договору розмір оплати праці становив 1200 грн. на місяць. Час виконання робіт визначено з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. (не більше 40 годин в тиждень), обідня перерва з 13 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. Вихідні дні згідно графіку вихідних 2 дні в тиждень. Тривалість щорічної відпустки 24 календарних дні. Заробітна плата оподатковується та працівник підлягає обовязковому соціальному страхуванню.

ОСОБА_3 14 жовтня 2013 року була звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП, що підтверджується копією трудової книжки (а.с . 5-7).

З довідки про доходи ОСОБА_3, виданої підприємцем ОСОБА_2 слідує, що розмір нарахованої заробітної плати помісячно за період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року і становить за вказаний період 17 199,32 грн. (а.с. 8).

Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Аналогічні положення містяться в ст. 24 Закону України Про оплату праці. Крім того, в ст. 24 Закону передбачає, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день його звільнення.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що 2322,93 грн. заробітної плати за листопад-грудень 2012 року ОСОБА_3 перераховано на банківський рахунок, що вбачається з виписки банківського рахунку за період з 01.12.2012 року по 13.02.2014 року (а.с. 9-10, 104).

Форма бланку відомості на виплату грошей затверджена Постановою Правління НБУ № 637 від 15.12.2004 року Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні.

Також в матеріалах справи наявна Індивідуальна відомість про застраховану особу ОСОБА_3 за 2012, 2013 рік з відміткою Управління пенсійного фонду в м. Луцьку, яка підтверджує нарахування заробітної плати позивачу (а.с. 137).

Із наданих суду відомостей про виплату заробітної плати працівникам, в тому числі ОСОБА_3 було виплачено по відомості № ВЗП-000008 за серпень 2012 року виплата позивачу 840,29 грн., № ВЗП-000009 за вересень 2012 року виплата позивачу 1063,25 грн., № ВЗП-000010 за жовтень 2012 року виплата позивачу 1080,14 грн., № ВЗП-000001 за січень 2013 року виплата позивачу 915,17 грн., № ВЗП-000002 за лютий 2013 року виплата позивачу 1110,27 грн., № ВЗП-000003 за березень 2013 року виплата позивачу 1110,27 грн., № ВЗП-000004 за квітень 2013 року виплата позивачу 1110,27 грн., на загальну суму 7229.66 грн. (а.с. 98-99, 100-101, 102-103, 104а, 105, 106, 107-108).

В відомостях вказана заробітна плата, яка була фактично виплачена працівнику і вона становить 9552,59 грн., в довідці про доходи ОСОБА_3 сума 17199. 32 грн. є нарахованою заробітною платою за весь період роботи позивача у відповідача.

Крім того, на підтвердження виплат відповідачем надано Журнал руху коштів (а.с. 109-120) в якому містяться дати, суми, що були виплачені позивачу як аванс та заробітна плата і підписані позивачем.

Судом встановлено, що в даному журналі про рух коштів позивачу видавалися кошти, про що остання підписувалася. В липні 2013 року ОСОБА_3 отримала 2350 грн., у серпні 500 грн., у вересні 200 грн. і у жовтні 2657 грн., всього на суму 5707 грн. (а.с. 109-121).

Відсутні підписи ОСОБА_3 у журналі руху за травень і червень місяці 2013 року про отримання заробітної плати, про що визнали сторони по справі.

Отже судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач отримала заробітну плату за весь період роботи у відповідача, крім травня і червня 2013 року, які підлягають стягненню в її користь із відповідача.

Згідно п. 3 трудового договору ОСОБА_3 повинна була виплачуватися заробітна плата у розмірі 1200 грн. на місяць.

Враховуючи наведене за травень і червень 2013 року в користь ОСОБА_3 слід стягнути 2400 грн.з утриманням з вказаних сум при виплаті передбачених законом податків та обовязкових платежів і зборів.

Доводи позивача щодо підписів у журналі руху коштів, а саме що ці підписи можуть бути не її суд оцінює критично, оскільки позивачем та її представником не надано суду таких доказів. Позивачу та представнику апеляційним судом були розясненні права на призначення судової експертизи, однак вони відмовилися від наданого їм права щодо призначення експертизи.

В суді першої інстанції за клопотанням позивача ухвалою від 11 лютого 2016 року було призначено судову почеркознавчу експертизу. 17 березня 2016 року провадження у даній справі було відновлено у звязку з тим, що позивач не надала експериментальних зразків підписів, а також не надала суду вільних зразків підписів, хоча позивач була повідомлена про необхідність вчинення таких дій, оскільки в судовому засіданні 11 лютого 2016 року був присутній тільки представник позивача.

Таким чином, позивач ухилилась від проведення експертизи.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст. 116 цього ж Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, відповідач повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівнику сум власника або уповноваженого ним органу повинен сплати зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено в користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач була звільнена із посади продавця 14.10.2013 року, з позовом про стягнення заробітної плати до суду звернулася тільки 15.01.2015 року.

Враховуючи вимоги закону, розяснення положення у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», колегія суддів вважає про доцільність часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходячи з розміру невиплаченої заробітної плати у сумі 2400 грн. на яку позивач мала право, і у звязку з невиплатою якої виник даний спір, істотності даної суми, тривалості часу, протягом якого за отриманням невиплаченої суми зверталася позивач. Беручи до уваги встановлені обставини колегія суддів вважає, що вимоги позивача в цій частині слід задовольнити частково і стягнути з відповідача в її користь 2400 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Під час розгляду справи позивачем було збільшено позовні вимоги і просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку. Однак в судовому засіданні під час розгляду справи апеляційним судом із пояснень позивача встановлено, що вона дійсно була у черговій відпустці з 17 липня по 12 серпня 2013 року. Даний факт підтверджується і наданими відповідачем звітами по продажах по всіх магазинах, де працювала позивач.

Судом встановлено, що із журналу руху коштів по магазинах у липні позивачу було виплачено 2350 грн. заробітної плати. Отже колегія суддів приходить до висновку, що позивач використала відпустку, яка була їй оплачена, а тому дана вимога до задоволення не підлягає.

Отже суд першої інстанції не повно зясував обставини справи, не дав належної оцінки даним обставинам та наданим доказам, порушивши вимоги матеріального права прийшов до не правильного висновку про відмову у задоволені позову з наведених ним підстав. А отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно із ч. 1 та ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Будь-яких інших доказів позивач та її представник суду не надали.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача в дохід держави слід стягнути судові витрати в процентному відношенні до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319, 60 ЦПК України, на підставі ст.ст. 116, 117, 74, 75 КЗпП України, Закону України Про оплату праці, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2016 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 - 2400 грн. заробітної плати та 2400 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з утриманням з вказаних сум при виплаті передбачених законом податків та обовязкових платежів і зборів.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 185.20 судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ впродовж двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: