Номер провадження: 22-ц/785/2820/16
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним,

в с т а н о в и л а:

02 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 25 квітня 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 а. Спірний договір дарування є удаваним правочином, учиненим для приховання договору купівлі-продажу, за яким відповідач не сплатив обумовлених договором грошових коштів в розмірі 60000 дол. США за придбання квартири у строк до 25 квітня 2014 року. Він постійно проживає у квартирі як до так і після укладення спірного договору, тому такий договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 203, 215, 235 ЦК України, позивач ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір дарування квартири від 25 квітня 2013 року, застосувати реституцію і визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_6 позов визнав в повному обсязі.

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 25 квітня 2013 року, визнав за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, площею 48,3 кв.м. та зазначив, що дане рішення є підставою для реєстрації права власності на цю квартиру за ОСОБА_3 у реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції (а.с. 19-21).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обов'язків ОСОБА_4, оскільки рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 1057876 грн., ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2013 року вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 постановою головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби від 17 жовтня 2014 року накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, ОСОБА_6 та його син ОСОБА_3 знали про арешт, накладений на спірну квартиру, що свідчить про умисне ухилення від виконання судового рішення під час виконавчих дій, тому судом першої інстанції порушені норми процесуального і матеріального права (а.с. 25-28).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2015 року, залишеною без ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2015 року, відмовлено у прийнятті апеляційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення суду першої інстанції у зв'язку з тим, що апеляційний суд вважав, що рішення суду першої інстанції не стосується прав та обов'язків ОСОБА_4 (а.с. 40-41, 105-106).

Постановою Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15 за заявою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2015 року попередні судові рішення скасовані, справа направлена до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги (а.с. 195-198).

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ч. 1 статті 292 ЦК України, у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15 Верховний Суд України висловив наступний правовий висновок: «згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках».

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008 року, викладених у п. 8 постанови № 12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, додала до апеляційної скарги документи, які підтверджують, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 1057876 грн., ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2013 року вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 постановою головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби від 17 жовтня 2014 року накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 29, 30-33, 34, 35-36).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обов'язків ОСОБА_4 й він має право на оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_6 просять скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2013 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, договір посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., зареєстрований в реєстрі за №318, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19584338 від 25 квітня 2013 року (а.с. 6-7).

Задовольняючи позов у попередньому судовому засіданні, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір дарування є удаваним правочином, учиненим для приховання договору купівлі-продажу, за яким відповідач не сплатив обумовлених договором грошових коштів в розмірі 60000 дол. США за придбання квартири у строк до 25 квітня 2014 року, тому вказаний правочин за правилами ст. 235 ЦК України є недійсним. При цьому суд прийняв до уваги те, що відповідач ОСОБА_6 визнав позов.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За правилами чч. 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховний суд України зазначив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

У статті 655 ЦК України зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_3 був зобов'язаний довести в судовому засіданні обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, а саме, те що сторони умисно оформили один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Однак, в порушення положень ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував належним чином обставини, які мають значення для вирішення спору та на надав належної оцінки доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів та доказів, наданих скаржником.

Так, на підтвердження своїх вимог позивач ОСОБА_3 надав суду першої інстанції копію розписки від 25 квітня 2013 року про те, що ОСОБА_6 зобов'язується в строк до 25 квітня 2014 року передати ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 60000 дол. США чи еквівалентну суму в гривнях по курсу на день передачі за квартиру АДРЕСА_1 отриману ним за договором дарування від 25 квітня 2013р. (а.с. 8).

Однак, згідно п. 1 договору дарування спірної квартири сторони погодили, що ОСОБА_3 передає безоплатно у власність, а ОСОБА_6 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1, оціночна вартість якої складає 199400 грн. (п. 3 договору) - а.с. 6.

У п. 11 договору дарування зазначено, що сторони попереджені про правові наслідки вчинення договору під впливом обману та під впливом насильства, та підтверджують, що вони: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, цей договір не є фіктивним, удаваним, укладання цього договору відповідає їх дійсним намірам та інтересам. Сторони повідомляють, що укладають цей договір за відсутності впливу тяжкої обставини, що укладають цей договір за відсутності впливу тяжкої обставини та обставини, що спонукають вчинити даний правочин на вкрай невигідних умовах, за відсутності будь-яких заперечень щодо кожної з умов цього правочину, розуміючи значення правочину, умов та його правові наслідки.

В порушення ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не звернув увагу на зміст укладеного між сторонами договору дарування, зокрема, пп. 1, 11 цього договору.

В матеріалах справи відсутні будь-які безспірні докази у підтверджені того, що сторони умисно оформили правочин дарування, але між ними насправді встановлюються правовідносини з договору купівлі продажу квартири.

Як вбачається із ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

У пункті 4 постанови Пленуму «Про застосування цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, ухвалюючи в попередньому судовому засіданні рішення у зв'язку з визнанням відповідачем позову або закриваючи провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову чи визнанням укладеної між сторонами мирової угоди, суди повинні враховувати положення статей 174, 175 ЦПК та до ухвалення відповідного судового рішення роз'яснювати сторонам наслідки вчинення відповідних процесуальних дій.

У разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що згідно з частиною першою статті 61 ЦПК звільняє позивача лише від доведення цих обставин.

Ухвалюючи рішення по суті спору чи постановляючи ухвали в попередньому судовому засіданні, суд у мотивувальній частині судового рішення зазначає лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійснені судом заходи з перевірки таких дій.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, перевіряючи матеріали справи, колегія суддів вважає, що приймаючи визнання відповідачем позову, суд першої інстанції не з'ясував чи суперечить закону визнання відповідачем позову та чи не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2014 року по цивільній справі №520/13474/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання договору удаваним правочином, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року, первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Суд стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 1057876 грн. та судовий збір в сумі 5368 грн. (а.с. 30-33, 35-36).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2013 року по вказаній цивільній справі вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Постановою головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Щербакова Ю.С. від 17 жовтня 2014 року накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 34).

Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс зазначив, що у справі, яка переглядається, за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру, яка перебувала у власності ОСОБА_6 і на яку на виконання судового рішення про стягнення з останнього на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 1 млн. 63 тис. 144 грн. накладено арешт та заборону відчуження. Позбавлення ОСОБА_6 права власності на майно унеможливлює виконання судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 суми боргу, унаслідок чого останній має підстави вважати про порушення його права на отримання суми боргу.

Таким чином, оскарженим рішенням суду першої інстанції суттєво порушуються права ОСОБА_4 щодо виконання судового про стягнення заборгованості за договором позики.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач ОСОБА_6 укладанням оспорюваного правочину порушив його права.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засідання встановлено, що оспорюваний договір дарування спірної квартири укладений 25 квітня 2014 року у відповідності до вимог закону й підстав для визнання його недійним за ст. ст. 203, 215, 235 ЦК України немає, «позбавлення ОСОБА_6 права власності на майно унеможливлює виконання судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 суми боргу, унаслідок чого останній має підстави вважати про порушення його права на отримання суми боргу», тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України право ОСОБА_10 на отримання боргу підлягає судовому захисту.

Отже, вимоги ОСОБА_3 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Отже, судом першої інстанції порушені норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215, 292 ЦПК України, та норми матеріального права, а саме, ст. 235 ЦК України, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

При подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції ОСОБА_4 документально підтверджено сплату судового збору в сумі 121,80 грн. (а.с. 24), тому згідно із ст. 88 ЦПК України з позивача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 слід присудити судовий збір в сумі 121,80 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_4, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 судовий збір в сумі 121,80 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік