Справа № 465/7907/15 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/4514/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Навколо базару» про визнання права безперешкодного проїзду на прибудинкову територію будинку АДРЕСА_1, зобов»язання не чинити перешкоди у здійсненні права безперешкодного проїзду на прибудинкову територію будинку АДРЕСА_1 шляхом встановлення воріт з висячим замком або будь - яким іншим чином, зобов»язання відновити становище, яке існувало до порушення її права на безперешкодний проїзд на прибудинкову територію будинку АДРЕСА_1, шляхом демонтажу власними силами та за свій рахунок встановлених при в»їзді до прибудинкової території воріт.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_4,вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки в матеріалах справи міститься Акт ЛКП «Навколо базару» від 10.04.2014 року в якому зазначено, що для забезпечення заїзду автотранспорту на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 встановлена брама, яка закрита мешканцями даного будинку на навісний замок, а відтак, за відсутності ключа в ОСОБА_4 очевидним є факт порушення її права на заїзд на прибудинкову територію будинку. Дані обставини підтверджуються поясненнями наданими відповідачами. Крім цього апелянт зазначає, що відповідно до листа Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 03.02.2016 року № 3501-335 за період з 2005 року по поточний період 2016 року районною адміністрацією не приймались розпорядчі документи щодо встановлення огорожі. Також, відповідно до листа Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11.02.2016 року № 3501-474 Франківською районною адміністрацією станом на 08.02.2016 року не надавався дозвіл на обмеження у праві доступу до земельної ділянки та житлового будинку розташованих за адресою по АДРЕСА_1. Слід додати, що технічним паспортом на присадибну ділянку будинку № 8 не передбачено встановленої брами і жодного затвердженого проекту, який б надавав дозвіл та підтверджував законність встановлення згаданої брами немає. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивачки, оскільки нею, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав на користування земельною ділянкою, належною до житлового будинку АДРЕСА_1, обставини, якими позивачка обгрунтовувала позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов»язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55 Конституції України).

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Докази мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. (ст. 58 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (ст. 59 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 42 ЗК України встановлено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкової території, визначається співвласниками.

Статтями 125-126 ЗК України встановлено, що право власності або право користування на земельну ділянку виникає після отримання документа, який підтверджує це право, зокрема, державний акт.

Згідно зі ст. 317 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Як вбачається із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

Згідно положень ст.156 ЖК України,члени сім"ї власника, які проживають з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування. Повнолітні члени сім"ї власника зобов"язані брати участь у витратах по утриманню квартири та прибудинкової території.

Відповідно до ст.13 Закону України « Про благоустрій населених пунктів» до об'єктів благоустрою належать прибудинкові території, території загального користування, території будівель та споруд інженерного захисту території.

Згідно Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005р. № 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.08.2005р. за № 927/11207, прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Пунктом 3.7.65. Правил передбачено, що до всіх будівель і споруд має бути забезпечений вільний доступ.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 3 Правил користування приміщеннями і прибудинковими територіями за власником житлового будинку органом місцевої державної влади закріплюється прибудинкова територія.

Рішення Львівської міської ради №318 від 18.03.11р. визначено розміри прибудинкових територій для будинків,які обслуговують львівські комунальні підприємства житлового господарства, розмір прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 встановлено 30 кв.м.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі №5 житлового будинку АДРЕСА_1, яка належить її матері ОСОБА_8 на праві власності. Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, також зареєстровані та проживають у цьому ж житловому будинку.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23.05.2015 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ЛКП Навколо базару», ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією, та стягнення матеріальної та моральної шкоди та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом заборони паркування транспортного засобу на подвір'ї будинку - відмовлено.

З рішення Франківського районного суду м. Львова від 23.05.2015 року, вбачається, що позивачкою ОСОБА_4 на підтвердження позовних вимог надано акт ЛКП "Навколо базару" від 10.04.2014 року, з якого вбачається, що для забезпечення заїзду автотранспорту на прибудинкову територію будинку №8 на вул. Багряного встановлена брама, яка закривається на навісний замок, ключі від якого мешканцям квартири АДРЕСА_1, у якій зареєстрована та проживає позивачка, не дають.

Як вбачається з рішення суду, зазначений акт від 10.04.2014р., який було надано позивачкою в обгрунтування позовних вимог у даній справі, був предметом дослідження у справі №2/465/264/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ЛКП Навколо базару», ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією, стягнення матеріальної та моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом заборони паркування транспортного засобу на подвір'ї житлового будинку. Обгрунтовуючи позовні вимоги у вищезазначеній справі, як на доказ чинення відповідачкою перешкод, позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 посилалася на акт ЛКП "Навколо базару" від 10.04.2014 року.

З рішення Франківського районного суду м.Львова від 23.05.2015 року, яке набрало законної сили, вбачається, що судом встановлено, що ОСОБА_9 не надано доказів чинення їй перешкод у користуванні прибудинковою територією. Тобто, суд першої інстанції, дослідивши акт ЛКП "Навколо базару" від 10.04.2014 року, як доказ, яким позивачка обґрунтовувала позовні вимоги, прийшов до висновку, що таким не підтверджується чинення ОСОБА_4 відповідачкою ОСОБА_2 перешкод у користуванні прибудинковою територією.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що обгрунтовуючи позовні вимог, як на доказ чинення відповідачами перешкод у користуванні прибудинковою територією, позивачка знову ж таки посилається на акт ЛКП "Навколо базару", складений 10.04.2014 року.

Оцінивши з врахуванням положень ст. 212 ЦПК України, докази, надані позивачкою на підтвердження обставин, якими позивачка обґрунтовує позовні вимоги, акт ЛКП «Навколо базару» від 10.04.2014 року, як доказ чинення їй перешкод у користуванні прибудинковою територією, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що зазначений акт не є доказом чинення відповідачами ОСОБА_4 перешкод проїзду на прибудинкову територію на момент звернення її до суду.

З долучених до справи матеріалів вбачається, що позивачка, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду інших належних та допустимих доказів на підтвердження чинення їй саме мешканцями ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 перешкод у користуванні прибудинковою територією, належною до житлового будинку АДРЕСА_1, на підтвердження встановлення саме ними воріт чи загорожі, а також, що саме ними на ворота було повішано навісний замок.

Твердження позивачки про те, що саме ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не дають їй ключа від навісного замка на воротах, є голослівними, докази звернення позивачки саме до них з проханням дати їй ключ від навісного замка на брамі та відмови відповідачів дати їй ключ, матеріали справи не містять.

Акт ЛКП «Навколо базару» від 10.04.2014 року, відповіді Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, на які позивачка посилається, як на докази підтвердження зазначених нею обставин влаштування саме відповідачами воріт та загорожі, чинення перешкод у користуванні прибудинковою територією, не містять інформації про те, що зазначені дії вчинені саме ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Зазначена у них інформація стосується всіх мешканців житлового будинку АДРЕСА_1, а не конкретно відповідачів, а відтак такі не є доказом дій саме відповідачів, якими на її думку чиняться перешкоди у користуванні прибудинковю територією житлового будинку АДРЕСА_1

Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що повідомлення Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 03.02.2016 р. про те, що головою адміністрації за період з 2005 р. до 2016 р. не надавався дозвіл на встановлення загорожі чи її окремих елементів на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 та лист ЛКП"Навколо базару" від 29.04.2015р. про те, що ЛКП «Навколо базару» не встановлювало ні брами, ні загорожі на межі прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_1, не є беззаперечним доказом встановлення їх відповідачами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4- відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.