Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 328/3214/15Головуючий у 1-й інстанції Гончаров В.М.
№22-ц/778/455/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» (надалі - ОСОБА_2) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.04.2012 року станом на 30.06.2015 року в сумі 8631,29 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 2562,36 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 3611,73 грн., заборгованості за пенею та комісією - 1570,00 грн., штрафів: фіксована частина - 500,00 грн., процентна складова - 387,20 грн., від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 243,60 грн.

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2015 року (а.с.50-51) позов Банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.04.2012 року в сумі 7044,09 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 2562,36 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3611,73 грн., заборгованість за пенею та комісією - 870,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку судові витрати в сумі 243,60 грн.

Зазначене заочне рішення судом першої інстанції за заявою відповідача ОСОБА_3 не переглядалось.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.53-56) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні ОСОБА_3 на користь Банку 800,00 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також: 500,00 грн. штраф (фіксована частина) та 387,20 грн. штраф (процентна складова), в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог; в іншій частині рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2015 року залишити без змін; стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку судові витрати понесені по сплаті судового збору за апеляційну скаргу у сумі 267,96 грн.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.76), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.79).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 10 березня 2016 року, не відбувся та був відкладений апеляційним судом через першу неявку відповідача ОСОБА_3 (а.с.83).

У судове засідання 14 квітня 2016 року повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом з додержанням вимог ст. 74-77 ЦПК України (а.с.84-87), у тому числі відповідач ОСОБА_3 через сайт «Судова влада», оскільки, поштовий зв'язок із Старобешівським районом Донецької області відсутній (а.с.78), всі особи, які беруть участь у цій справі, повторно не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку в частині стягнення пені та штрафів за період після 14.04.2014 року, керувався Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог Банку у цій справі в цій частині.

Такі висновки суду першої інстанції в оскаржуємій частині рішення суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_3, як позичальник, порушив свої зобовязання за вищезазначеним кредитним договором № б/н від 02.04.2012 року із Банком, не сплачуючи належні платежі, тому суд першої інстанції правильно вважав у цій справі, що ОСОБА_2 має право на стягнення з відповідача на свою користь у тому числі пені у сумі 870,00 грн., що нарахована Банком до 01.04.2014 року.

Оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції, вищезазначеним кредитним договором, а саме: Умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», не передбачена сплата комісії за обслуговування кредиту, що також підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.4-5), адже при користуванні відповідачем кредитними коштами в квітні-червні 2012 року жодна комісія Банком не була нарахована.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нарахована Банком заборгованість за пенею та комісією насправді є нарахованою пенею, відповідно до п.п.1.1.5.21, 1.1.5.25 Умов та правил надання банківських послуг. Умов кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Крім того, суд першої інстанції зазначав, що ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції доказів щодо моменту нарахування штрафів за неналежне виконання відповідачем зобов'язань, відповідно до п.п.1.і.5.20, 2.1.1.7.5 Умов та правил надання банківських послуг. Умов кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», з чого суд першої інстанції правильно зробив висновок, що штрафи Банком нараховані на момент розрахунку заборгованості станом на 30.06.2015 року (а.с.4-5).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Але, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України сторони домовились про збільшення строку позовної давності до 50 років, що підтверджується п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг.

Крім того, в силу вимог ст. 267 ч. 3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ч. 5 ЦК України).

Проте, встановлено, що справа розглядалась судом першої інстанції у заочному порядку, тобто за відсутністю відповідача ОСОБА_3 на підставі наявних у справі матеріалів та доказів, відповідно, останнім така заява суду першої інстанції не подавалась.

Тому, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для застосування спеціального строку позовної давності при вирішенні цієї справи в оскаржуєммій частині.

Проте, в силу вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами у період проведення антитерористичної операції.

Про те, що с. Роздольне Старобешівського району Донецької області, де постійно проживає відповідач ОСОБА_3 (а.с.33), належить до населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, свідчить Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затверджений розпорядженням КМУ від 07.11.2014 №1085-р, розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 №2710/38-14 (а.с.39).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_2 не мав права нараховувати неустойку (пеню та штрафи) на заборгованість відповідача ОСОБА_3 за вищезазначеним кредитним договором з 14.04.2014 року і до станом на 30.06.2015 року (в межах заявлених Банком вимог у цій справі).

В зв'язку із вище вказаним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_3 у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Банку 800,00 грн. заборгованості за пенею, нарахованої Банком за вищезазначеним кредитним договором після 01.04.2014 року, а також 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 387,20 грн. штрафу (процентна складова) слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену в його позові у цій справі та яку він та представники останнього вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів того, що:

- Банком за вищезазначеним кредитним договором у цій справі для відповідача були нараховані після 01.04.2014 року і до 30.06.2015 року (в межах заявлених позовних вимог Банком у цій справі), не пеня у сумі 800,00 грн., в стягненні якої суд першої інстанції відмовив, а комісія на цю суму,

- штрафи за вищезазначеним кредитним договором у вигляді 500,00 грн. (фіксована частина) та 387,20 грн. (процентна складова) були нараховані Банком відповідачу ще до 01.04.2014 року,

- а також що суд першої інстанції не мав права застосовувати у цій справі положення ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо заборони нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами з 14 квітня 2014 року для ОСОБА_3, як громадянина України, який зареєстрований та постійно проживає у період з 14 квітня 2014 року за адресою: вул. О. Кошевого, 62 с. Роздольне - Старобешівський район Донецької області, де проводилась антитерористична операція.

Хоча кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку, як позивача, від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову в частині його відмови судом першої інстанції у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв в оскаржуємій частині рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині або ж його зміни.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, у разі відмови Банку у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору 267,96 грн. (оригінал платіжного доручення а.с.58), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Разом із тим, враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглядалось заочне рішення суду першої інстанції у цій справі за апеляційною скаргою Банку, як позивача, за відсутності у судовому засіданні апеляційної інстанції відповідача ОСОБА_3, яке ще не переглядалось судом першої інстанції за заявою відповідача, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розяснити особам, які беруть участь у цій справі, що у подальшому дане рішення апеляційного суду може бути переглянуто апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідача в порядку ст. 318 ЦПК України, поданою після перегляду заочного рішення судом першої інстанції у цій справі за заявою відповідача.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2015 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в тій частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_4ОСОБА_5