Справа № 382/1109/16-ц
Провадження № 2/382/555/16
УХВАЛА

Іменем України

"11" серпня 2016 р., суддя Яготинського районного суду Київської області Литвин Л.І. перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди,

Встановив:

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою судді Яготинського районного суду від 26 липня 2016 року позивачці був наданий строк для усунення недоліків, оскільки позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України.Дана позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, в силу котрої позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивачка обгрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

Пункти 11, 14, 16, 19 постанови Пленуму Верховного Суду № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» містять роз'яснення, що відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК ( 1618- 15 ). При вирішенні питання про відкриття провадження у справі судам слід звертати увагу на відповідність позовної заяви (заяви) вимогам статті 119 ЦПК (1618-15 ). Така заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Невиконання зазначених вимог зумовлює наслідки, передбачені статтею 121 ЦПК. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 40 Конституції України (254к/96-ВР ) усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції ( 254к/96-ВР ), а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 ( у008р710-03 ) (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" (2657-12) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

З позовної заяви вбачається, що неправдива інформація була поширена посадовою особою при виконанні нею своїх посадових (службових) обов'язків, а тому відповідачем повинна бути юридична особа, де працює ОСОБА_2 Крім цього, в позовній заяві не зазначено, яка саме інформація поширена відповідачем, також немає відомостей про час, спосіб й осіб, яким така інформація повідомлена, відсутні посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також обираючи спосіб захисту, в який позивачка бажає захистити своє порушене право, остання не зазначає, яку інформацію необхідно спростувати відповідачу, яким чином, перед яким колом осіб. Способом захисту порушеного права у даній категорії справ є також відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. ( Абзац пункту 5 в редакції Постанови Пленуму Верховного суду N 5 ( у0005700-01 ) від 25.05.2001 ). В позовній заяві зазначено, що позивачка знаходилась на стаціонарному лікуванні з 17 березня 2016 року з діагнозом "гіпертонічна хвороба II ступеня". Разом з тим, позовна заява не містить посилань на докази в підтвердження причинного зв"язку між подією складання акта відповідачем про спилювання дерева від 13 березня 2016 року, розповсюдженням відомостей про позивачку та виникненням у останньої захворювання. Також позивачка не зазначила з яких міркувань вона виходила, оцінюючи моральну шкоду. В силу ч.2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, визначені статтями 119,120 цього Кодексу, заява вважається неподаною та повертається позивачеві. Враховуючи, що позивачка не усунула недоліків, допущених нею при подачі позову в обумовлений ухвалою суду строк, вважаю, що позовну заяву слід вважати не поданою та необхідно повернути позивачці.

Керуючись ч.2 ст. 121 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, вважати неподаною та повернути позивачці.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області через Яготинський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п"яти днів з дня її проголошення.

Суддя Литвин Л.І.