Номер провадження: 22-ц/785/1598/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Гірняк Л.А.,

при секретарі судового засідання Сідлецька Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_3 з позовною заявою, яка в подальшому була уточнена, до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 13.11.2013 року, ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Сузукі ОСОБА_4», реєстраційний номер НОМЕР_1, скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_3, яка перетинала проїжджу частину по пішохідному переходу. Згідно висновку судово-медичної експертизи №3874 від 23.12.2013 року позивачці ОСОБА_3 в результаті дорожньо-транспортної пригоди були спричинені тілесні ушкодження, які не були небезпечними для життя, викликали тривалий розлад здоров'я більше трьох тижнів та відповідно до критеріїв п.п. 2.2.2, 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2014 року ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України зі звільненням її від відбування покарання на підставі ст.1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2014 році». Позивачка вказує, що 24.06.2014 року Спеціалізованою травматологічною медико-соціальною експертною комісією їй було встановлено III групу інвалідності, в наслідок чого, вона втратила можливість заробляти собі на життя. При цьому, на її утриманні перебуває двоє дітей та непрацездатна мати. Також, ОСОБА_3 потребує термінового оперативного втручання та тривалої реабілітації. 31 грудня 2013 року між сторонами укладено договір-зобов'язання відповідно до умов якого сторони визначили порядок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 в момент та в наслідок ДТП. Відповідно до визначеної угоди сторонами було визначено розмір грошового відшкодування у розмірі 68 900 гривень. Також, сторонами в договорі встановлено заборону на звернення позивачки до суду з вимогами про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Вказаний пункт договору Позивачка вважає нікчемним, а тому таким, що не породжує будь-яких наслідків. Вказаний договір стосується відшкодування шкоди, яку було спричинено одномоментно під час ДТП та полягала у перенесенні стресу, страху за власне життя, здоров'я та долю близьких, які перебували на утриманні позивачки ОСОБА_3. Вказана моральна шкода була спричинена самим фактом ДТП за участі позивачки та її поява не залежала від тілесних ушкоджень позивачки (а.с. 2-4).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.. В іншій частині було відмовлено (а.с. 107-111).

15.10.2015 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року. В обґрунтування апелянт посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме апелянт посилається на те, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що узгоджена сторонами у договорі зобовязанні від 31 грудня 2013 року сума компенсації матеріальної та моральної шкоди 68900 грн. не була сплачена апелянтом повністю, залишилася несплаченою сума 5000 грн.. Апелянт вважає, що судом не був врахований платіж у розмірі 5000 грн., сплачений 31.12.2013 року під час укладання договору зобовязання. Також апелянт посилається на те, що стягнута з неї сума судового збору не відповідає частині задоволених вимог (а.с. 114-115).

В судове засідання відповідач-апелянт скаргу підтримала.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 133).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що 13.11.2013 року приблизно о 17 годині 40 хвилин, ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Сузукі ОСОБА_4», реєстраційний номер НОМЕР_1, рухаючись зі швидкістю близько 60 км/год. по пр. Добровольського з боку вул. Миколаївська дорога в напрямку вул. Кишинівської, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу за наявності дорожнього знаку та дорожньої розмітки «зебра», розташованому напроти будинку №30 по вул. Добровольського у м.Одесі, порушуючи п. п. 2.3 «б», 12.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, а саме будучи неуважною, не враховуючи зміну дорожньо-транспортної обстановки, не переконавшись в тому, що на пішохідному переході немає пішоходів, не зменшивши швидкість руху керованого нею транспортного засобу, скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_3, яка перетинала проїжджу частину по пішохідному переходу.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2014 року ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України зі звільненням її від відбування покарання на підставі ст.1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2014 році» від 8 квітня 2014 року № 1185-УІІ (із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 6 травня 2014 року № 1246-УІІ) (а.с.7-8).

Відповідно до письмової довідки Спеціалізованої травматологічної медико-соціальної експертної комісії від 24.06.2014 року, ОСОБА_3 було встановлено III групу інвалідності, строком до 01.07.2015 року. На теперішній час відомостей про продовження строку інвалідності немає (а.с.9).

Як вбачається з письмової консультації Центру травматологія та ортопедії МКЛ №11 від 25.07.2014 року, ОСОБА_3 рекомендовано оперативне втручання, курс реабілітації та відновлюваної терапії. Вартість загальних витрат на операційний матеріал приблизно складає у розмірі 39 000 грн. (а.с.10).

З виписки з медичної картки №27665 вбачається, що ОСОБА_3 знаходилася на стаціонарному лікуванні в ООКЛ з 13.11.2013 року по 22.11.2013 року з діагнозом: політравма. ЗЧМТ, СГМ. Травматичний шок ІІ-ІІІ ст. Закритий оскольчатий перелом гілок обох лонної і сідничної кісток. Закритий перелом переднього відділу лівої вертлюжної западини, закритий крайовий перелом бічних мас крижів праворуч, закритий перелом правого поперечного відростка 4 поперекового хребця з невеликим зміщенням уламків, закритий перелом правого поперечного відростка 5 поперекового хребця, садна колінного суглоба (а.с.11).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ СК «Уніка» відповідно до полісу № АС/3698732 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 09.08.2013 року (а.с.40). При цьому із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору - зобовязання від 31.12.2013 року, ОСОБА_5 оплатила в процесі лікування ОСОБА_3 в якості вчиненої матеріальної та моральної шкоди кошти у сумі 18 900 гривень. По домовленості сторін, сума причиненої матеріальної та моральної шкоди, з врахуванням виплаченої в процесі лікування суми складає 68 900 гривень, про сторонами було укладено договір зобовязання (а.с. 42-43).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачка ОСОБА_6 виплатила на корить позивачки ОСОБА_3 кошти у сумі 63 900 грн., тому підлягає стягненню сума боргу з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 у розмірі (68 900 - 63 900) = 5 000 грн.

Так, з договору - зобовязання вбачається, що у разі відмови від виконання своїх зобов'язань кожна із сторін має право звернутися до суду з метою примусового виконання другою стороною перейнятих на себе зобов'язань. Сторони прийшли до угоди про те, що ОСОБА_2 зобов'язується : здійснити першу виплату за даною угодою потерпілій ОСОБА_8 в якості часткового відшкодування заподіяного їй матеріального збитку і моральної шкоди від ДТП в день підписання договору-зобов'язання у розмірі 5000 (п'ять тисяч) грн.; здійснювати виплату обумовленої суми поетапно щомісячно - до 20 числа кожного місяця по 7 500 грн.; провести повну виплату обумовленої суми не пізніше за 20 червня 2014 року. Також сторони прийшли до угоди про те, що ОСОБА_8 зобов'язується : писати власноручно розписки про отримання грошей в якості відшкодування заподіяного їй матеріального збитку і моральної шкоди і передавати їх стороні за угодою; відмовитися від пред'явлення яких-небудь претензій до ОСОБА_2 у частині відшкодування заподіяного матеріального збитку і моральної шкоди, причиненої ДТП, окрім виконання грошових зобов'язань по справжньому договору-зобов'язанню; звернутися до суду особисто або через свого представника з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_9 у зв'язку з примиренням винної з потерпілою. При підписанні зазначеного договору-зобов'язання, сторони діють вільно, цілеспрямовано, добровільно, без якого-небудь примушення, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись відносно обставин, надаючи звіт своїм діям. Договір - зобовязання підписується сторонами власноручно, воно складено в двох екземплярах, які мають однакову юридичну силу. Відповідно до письмової розписки від 31.12.2013 року, перша виплата у розмірі 5 000 (пять тисяч) гривень отримана (а.с.42-43).

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідно до письмової розписки, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_10 на лікування наслідків ДТП, яке сталося 13.11.2013 року за участю водія ОСОБА_2 за період з 13 по 29 листопада 2013 року 15 900 грн. (а.с.44).

Відповідно до письмової розписки від 19.12.2013 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_10 на лікування наслідків ДТП, яке сталося 13.11.2013 року за участю водія ОСОБА_2 3 000 грн. (а.с.44). Відповідно до письмової розписки від 16.01.2014 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_10 на виконання договору зобовязання від 31.12.2013 року, який укладений з ОСОБА_6 черговий платіж у сумі 7 500 грн. (а.с.45). Відповідно до письмової розписки від 18.02.2014 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_10 на виконання договору зобовязання від 31.12.2013 року, який укладений з ОСОБА_6 черговий платіж у сумі 7 500 грн. (а.с.45). Відповідно до письмової розписки від 18.03.2014 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_10 на виконання договору зобовязання від 31.12.2013 року, який укладений з ОСОБА_6 черговий платіж у сумі 7 500 грн. (а.с.46). Відповідно до письмової розписки від 18.04.2014 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_10 на виконання договору зобовязання від 31.12.2013 року, який укладений з ОСОБА_6 черговий платіж у сумі 7 500 грн. (а.с.46). Відповідно до письмової розписки від 15.05.2014 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_10 на виконання договору зобовязання від 31.12.2013 року, який укладений з ОСОБА_6 черговий платіж у сумі 7 500 грн. (а.с.47). Відповідно до письмової розписки від 18.06.2014 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_10 на виконання договору зобовязання від 31.12.2013 року, який укладений з ОСОБА_6 черговий платіж у сумі 7 500 грн. (а.с.47). Тобто відповідачкою було виконано усі вимоги договору - зобовязання та виплачено відшкодування у розмірі 68900 грн.

Крім того, оцінюючи рішення в контексті виконання вимог ст.ст. 213-215 ЦПК України колегія суддів враховує наступне. Виходячи з вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Більшість вказаних питань не було вирішено судом першої інстанції під час прийняття рішення по справі. При цьому відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На вказані обставини також зверталась увага суддів в постанові Пленуму Верховного суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Рішення суду першої інстанції крім вище вказаної помилки у встановленні та оцінки фактичних обставин справи не містить повної кваліфікації спірних правовідносин та відповідного мотивування прийнятого рішення, а тому рішення скасовується колегію суддів в повному обсязі з прийняттям нового рішення по суті заявлених позовних вимог виходячи з того, що між сторонами не існувало договірних відносин до ДТП, яка мала місце 13.11.2013 р. Після вказаної ДТП між сторонами виникли правовідносини повязані зі скоєнням злочину. При цьому питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином могло бути вирішено в межах кримінального провадження через предявлення цивільного позову. При цьому оскільки в межах кримінального провадження питання про відшкодування шкоди не було вирішено (цивільний позов не предявлявся), то воно стало предметом розгляду в межах цивільного провадження. При цьому, як вбачається з підстав предявленого позову йдеться про завдання шкоди завданої ДТП зокрема здоровю потерплого позивача по справі. Правовідносини щодо відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди ст.ст. 1166, 1167, 1168 ЦК України, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки ст. 1187 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, слід вважити, встановленим, що відповідальність за шкоду (матеріальну та моральну) завдану ДТП повинна бути покладена на відповідача по справі. Щодо обсягу компенсації завданої моральної шкоди, то при вирішенні цього питання слід виходити з положень ст.ст. 23, 1167 ЦУ України та відповідних розяснень ВСУ та ВССУ наданих в постановах Пленуму. При цьому відповідно до статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як вбачається з матеріалів справи, після завдання шкоди сторони узгодили розмір компенсації завданої моральної шкоди та порядок її виплати, що не протирічить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України), підставам виникнення цивільних обовязків (ст.ст. 11, 526 ЦК України), та може мати місце в контексті ст. 600 ЦК України. Вказаний договір є чинним та виконаний сторонами. При цьому колегія судді виходить з того, розмір визначений сторонами компенсації відповідає судовій практиці щодо цієї категорії спорів, а тому для стягнення додатково компенсації моральної шкоди, крім фактично сплаченої, за заявленими в позові підставами на має.

З врахуванням того, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження - судом першої інстанції не в повному обсязі було встановлено обставини справи, дана невірна оцінка встановленим обставинам справи та були невірно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу, на підставі п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції та приймає нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_11

ОСОБА_12

ОСОБА_13