Провадження № 22-ц/773/567/16 Категорія: 57 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я.О.,

представника позивача - Руденка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до спільного Українсько-Швейцарського підприємства ТзОВ "Луцькенергоком", ТзОВ "Майстер-ЗБК-Україна", ТзОВ "Атлас", ТзОВ "Світязь", ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

03 жовтня 2013 року ПАТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося в суд із позовом до спільного Українсько-Швейцарського підприємства ТзОВ "Луцькенергоком", ТзОВ "Майстер-ЗБК-Україна", ТзОВ "Атлас", ТзОВ "Світязь", ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. 12 лютого 2016 року позивач подав заяву про забезпечення позову в порядку ст.ст.151,152 ЦПК України.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні заяви банку про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» подало апеляційну скаргу, в якій покликається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

На думку апелянта, суд першої інстанції не переконався, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду та взяв до уваги лише інтереси іншої сторони.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову, яке допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Перелік видів забезпечення позову, передбачених ст. 152 ЦПК України, не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених частиною 4 зазначеної статті.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виник спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та спільним Українсько-Швейцарським підприємством ТзОВ "Луцькенергоком", ТзОВ "Майстер-ЗБК-Україна", ТзОВ "Атлас", ТзОВ "Світязь", ОСОБА_4. Позивач вважає, що існує необхідність та законні підстави вжиття по даній справі заходів забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на все майно та грошові кошти на рахунках відповідачів у фінансових установах України в межах суми заборгованості за кредитними договорами (згідно заяви);

- заборони відповідачам відкривати нові рахунки у будь-яких інших фінансових установах, крім ПАТ «Банк Кредит Дніпро»;

- накладення арешту та заборони відчуження будь-яким способом частки у статутному капіталі відповідачів;

- накладення арешту та передачі на відповідальне зберігання ПАТ «Банк Кредит Дніпро» обладнання, що перелічене в заяві.

Зі змісту оскаржуваної ухвали суду вбачається, що судом взято до уваги відсутність таких факторів, як: обґрунтування необхідності вжиття саме таких видів забезпечення позову, існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, а також перебування перерахованого нерухомого майна за межами юрисдикції суду, ненадання позивачем підтверджуючих документів щодо вартості майна, належності його та ідентифікуючих ознак і точного місця знаходження на час постановлення ухвали, а також відсутності документів на вказані в заяві транспортні засоби. Крім того, судом враховано, що застосування заборони відповідачам відкривати нові рахунки у будь-яких інших фінансових установах, крім позивача, може перешкодити господарській діяльності підприємств, а щодо накладення арешту на грошові кошти на рахунках відповідачів - слід було вказати конкретно, які рахунки та в яких фінансових установах просить позивач арештувати.

Як вбачається з матеріалів справи, а також із письмових заперечень по справі, судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано припиненою поруку відповідача ОСОБА_4. за договорами поруки №220807-П/2 та № 290812-П по кредитному договору № 220807-Л від 22.08.2007 року (зі змінами), у зв'язку із невиконанням якого подано даний позов.

Разом із тим, інші особи, які беруть участь у даній справі - юридичні особи, на чиє майно просить банк накласти арешт.

За таких обставин забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачів не є обґрунтованим і не відповідатиме вимогам закону та у разі забезпечення позову порушуватимуться права власників майна, а тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються як такі, що не спростовують мотивованих висновків суду.

Відтак, колегія суддів приходить висновку, що оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам ст.ст. 151 - 153 ЦПК України та роз'ясненням, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Відповідно до вимог ст. 312 ЦПК України апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Отже, ухвала постановлена судом з дотриманням вимог норм процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" відхилити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді