____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/404/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.08.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Одеської міської ради,

ОСОБА_2

про визнання таким, що втратив право користування земельною ділянкою

та скасування рішення органу місцевого самоврядування,

за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3 ,

ОСОБА_1 ,

Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради,

про виселення, зобов`язання вчинити певні дії,

визнання недійсним технічного паспорту, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 07 листопада 2016 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської міської ради, ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування земельною ділянкою та скасування рішення органу місцевого самоврядування, в якому просить суд: визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 21 червня 1985 року; скасувати рішення Одеської міської ради №5271-VI від 27 серпня 2014 року в частині надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27 серпня 2014 року Одеською міською радою було прийнято рішення №5271-VI про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проектів землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Люстдорфської дороги. Вважає, що у ОСОБА_2 відсутні права на вказану земельну ділянку. На підтвердження даного твердження позивач посилається на те, що ОСОБА_2 є його батьком та на момент отримання у власність вказаної земельної ділянки був одружений на ОСОБА_4 . 19.04.1957 року рішенням Кагановичської райради м. Одеси №265 вказана земельна ділянка була виділена сім`ї ОСОБА_2 для індивідуального жилого будівництва. На той момент сім`я складалася з 3-ох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Договір користування земельною ділянкою було укладено на ім`я ОСОБА_2 , як голови сім`ї. За час шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було споруджено будівлю для тимчасового проживання, хоча за умовами договору користування земельною ділянкою було зазначено, що ОСОБА_2 разом з сім`єю мав побудувати житловий будинок. Згодом сім`я за рішенням Виконкому Приморської райради депутатів №135 від 22.02.1963р. трудящих була прописана за цією адресою. ОСОБА_1 стверджує, що в рішенні Кагановичської районної ради №265 від 19.04.1957 року чітко зазначено, що вказана земельна ділянка виділялася на сім`ю. 04 квітня 1972 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розлучилися. 21 червня 1985 року ОСОБА_2 та членам його нової сім`ї було видано ордер на нову житлову площу, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_4 отримала квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1 , розташовану за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідно до цього факту та норм ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР від 23.11.1963 року, який діяв на той момент в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). Відповідно до положень ст. 103 Цивільного кодексу Української РСР від 23.11.1963 року, якщо в особистій власності громадянина або у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей стане з підстав, що допускаються законом, більше одного жилого будинку, власник вправі на свій вибір залишити у своїй власності будь-який з цих будинків. В момент отримання квартир в інших районах міста та перереєстрації (прописки) за новим місцем мешкання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 втратили право на користування вказаною земельною ділянкою та спорудою тимчасового проживання, розташованою на ній. Позивач, лишився єдиним законним користувачем земельної ділянки та власником споруди для тимчасового проживання. Проживати на земельній ділянці у будівлі для тимчасового проживання лишився тільки ОСОБА_1 . Однак ОСОБА_2 виявися людиною безвідповідальною, та незважаючи на отримання нового місця проживання і покращення умов проживання його нової сім`ї, він намагався відчужити право користування земельною ділянкою, яке йому вже не належало про що свідчить Виписка із рішення дільничного комітету № 5 від 19 лютого 1986 року та звернення командира військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_5 на адресу ВК Київської районної ради народних депутатів м. Одеси №167 від 05.03.1986 року. Також, при спробі вчинення дій стосовно відчуження земельної ділянки ОСОБА_2 намагався позбавити його права проживати в недобудованому будинку та права користування вказаною земельною ділянкою. Позивач ОСОБА_1 вважає, що негативна відповідь комісії та рапорт командира військової частини про відсутність права на відчуження земельної ділянки у ОСОБА_2 , а також вказівка на порушення прав ОСОБА_1 , в рапорті та висновку комісії, є ще одним доказом втрати ОСОБА_2 права користування будівлею та земельною ділянкою, та визнання законних права ОСОБА_1 на користування виділеною земельною ділянкою та розташованою на ній будівлею. Позивач зареєстрований та проживає у даній будівлі вже понад 50 років. Норми радянського законодавства дозволяли громадянам прописуватися у недобудованих будинках на підставі рішень виконавчих комітетів районних рад. До того ж, вся технічна документація будівлі виготовлена "на ім`я" позивача. ОСОБА_2 з моменту отримання нової квартири у 1985 році перестав користуватися вказаною земельною ділянкою та спорудою, розташованою на ній. Впродовж всього часу користування земельною ділянкою ОСОБА_1 та його сином було проведено величезну кількість робіт стосовно поліпшення умов проживання на ній, а також побудовано ряд будівель, які на даний момент не введено до експлуатації, через той факт, що ОСОБА_2 надумано та безпідставно вважає вказану земельну ділянку своєю власністю та постійно створює перешкоди в процесі введення будівель до експлуатації. ОСОБА_1 також стверджує, що ОСОБА_2 ніколи не заперечував того, що об`єкти, збудовані на території цієї земельної ділянки є безпосередньо власністю ОСОБА_1 та власністю сина позивача, збудовані вони за їхній кошт на підставі усної згоди ОСОБА_2 . З урахуванням вищевказаного ОСОБА_1 був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримувала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , надали до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, про виселення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання недійсним технічного паспорту, стягнення моральної шкоди, яку під час розгляду справи неодноразово уточнювали, та згідно з останніми редакціями уточнень просить суд: зобов`язати ОСОБА_1 не порушувати право ОСОБА_2 користуватися земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати ОСОБА_1 звільнити приміщення під літ. «А», яке розташоване на вказаній земельній ділянці шляхом виселення останнього; встановити порядок користування житловими будівлями, що розташовані на вищезазначеній земельній ділянці, виділивши у користування ОСОБА_2 будинок під літ. «А», площею 36 кв.м., 1963 року побудови, та ОСОБА_1 будинок під літ. «З», площею 43 кв.м., 2004 року побудови; заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 встановлювати будь-які стіни та двері під навісом, позначеним на технічному паспорті під літ. «И»; заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зберігати належний їм автомобіль та особисті речі під навісом, позначеним на технічному паспорті під літ. «И»; заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проводити будь-які реконструкції або встановлення будь-яких огорож на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 3000 гривень; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 3000 гривень; визнати недійсним технічний паспорт, виданий КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заперечень щодо первісного позову ОСОБА_1 та в обґрунтування зустрічних вимог, ОСОБА_2 та його представник посилаються на те, що доводи позивача, викладені в позовній заяві ОСОБА_1 , є цілком надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Вважають, що ОСОБА_1 намагається ввести суд в оману, приховуючи наявність чисельних рішень судів різних інстанцій між тими ж сторонами про той же предмет спору. Всі судові рішення були ухвалені на користь ОСОБА_2 , і тільки він був визнаний єдиним законним землекористувачем спірної земельної ділянки, натомість ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні права користування земельною ділянкою, на яку він претендує. Крім того, більшість стверджень позивача ОСОБА_1 , що містяться в позовній заяві, ні в який спосіб не відповідають дійсності. Зокрема, в позові йдеться про невикористання ОСОБА_2 спірної ділянки з 1985 року, але це не так. ОСОБА_2 стверджує, що він є споживачем електроенергії, його особовий рахунок - НОМЕР_2 , що підтверджується квитанцією про оплату послуг за електроенергію за листопад 2014 року. Він завжди користувався своєю ділянкою, обробляв її. З 1985 по 1997 роки страхував свій будинок, про що свідчать квитанції на одержання платежів обов`язкового страхування. Щодо ствердження ОСОБА_1 про відсутність меж спірної земельної ділянки, вважає, що оскільки ОСОБА_1 не є і ніколи не був користувачем цієї ділянки, йому не було відомо про те, що межі земельної ділянки та геодезичні знаки було визначено в присутності ОСОБА_2 ще 14.05.1957 року, про що складено відповідний акт. Також ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 намагаючись оскаржити дозвіл, але при цьому не вказує, на підставі яких правових норм рішення Одеської міської ради № 5271-VI від 27.08.2014 року в частині надання йому дозволу на приватизацію підлягає скасуванню. Згідно договору від 15.02.1958 року, укладеному між ОСОБА_2 та виконкомом Приморської райради депутатів трудящих, йому було надано земельну ділянку в безстрокове користування для будівництва житлового будинку. Дотепер він є законним землекористувачем, ніякій іншій особі спірна земельна ділянка не передавалась, в нього вона ніколи не вилучалась, нікому він не переуступав право користування земельною ділянкою, що неодноразово встановлювалось рішеннями судів. Вважає, що ОСОБА_1 , проживаючи в побудованому ним приміщенні, позначеному на технічному паспорті літерою «А», порушує його право на користування майном. Оскільки у ОСОБА_1 не було іншого житла, ОСОБА_2 домовився з ОСОБА_1 про те, що дозволить побудувати будинок на його земельній ділянці, а він, зі свого боку, проведе газ, воду, телефон до його житла та звільнить побудовані ним приміщення. Проте побудувавши будинок, позначений на технічному паспорті літерою «З», ніякі обіцянки ОСОБА_1 не виконав. ОСОБА_2 неодноразово усно звертався до ОСОБА_1 з проханням виселитися з займаного ним приміщення. 04 грудня 2014 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 телеграму з вимогою терміново виселитися з його будинку, оскільки ОСОБА_2 майже 88 років, він часто хворіє, в листопаді 2014 року був прооперований, що підтверджується епікризом, тому може користуватися лише житловим приміщенням, що знаходиться виключно на 1-му поверсі. На даний час ОСОБА_2 мешкає в квартирі, яка розташована на 4-му поверсі, що є незручним для нього, оскільки не може підніматися та спускатися по сходах. Стосовно проживання на 1-ому поверсі зазначив, що це є життєво необхідною умовою для його існування. Знаючи про це, ОСОБА_1 постійно перешкоджає йому в цьому та замість створення належних умов життя ОСОБА_2 для покращення стану його здоров`я, свідомо сприяє наближенню його смерті з метою заволодіти майном, як спадкоємець першої черги. ОСОБА_2 вважає його негідним спадкоємцем. Позивач ОСОБА_2 стверджує, що планує переїхати до свого будинку, що знаходиться на спірній ділянці, та за допомогою своєї дочки - ОСОБА_7 провести реконструкцію побудованих приміщень наступним чином: в деяких кімнатах зробити ремонт, а інші споруди частково знести з метою звільнити земельну ділянку від будівель та посадити там дерева й квіти. Однак відповідач не має наміру виконати його прохання, тому він змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Також ОСОБА_2 посилається на те, що 01.10.2014 року апеляційним судом Одеської області було винесено рішення на користь ОСОБА_2 , згідно з яким відповідачів у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зобов`язано демонтувати самовільно реконструйоване приміщення (стіни з металопрофілю разом з дверима), яке було незаконно переоблаштоване з навісу. Обґрунтовуючи своє рішення, суд послався на те, що єдиним законним користувачем земельної ділянки, є ОСОБА_2 . В результаті проведення виконавчих дій з примусового виконання вищевказаного рішення відповідачами було проведено демонтаж стін та дверей, але незабаром замість демонтованих огорож ними було встановлено нові стіни з металевої сітки, що підтверджується фотокартками. Таким чином, відповідачі неприховано демонструють зневажливе ставлення до рішення суду, яке набрало законної сили. Розуміючи, що відповідачі і в подальшому будуть діяти в незаконний спосіб, відверто ігноруючи вказівки суду, намагаючись в будь-який спосіб порушити законні права та інтереси ОСОБА_2 , шляхом встановлення стін з різних будівельних матеріалів, вражає за доцільне заборонити відповідачам встановлювати будь-які стіни та двері з метою перетворення навісу у гараж для зберігання автомобіля відповідачів та інших належних їм речей. Крім того, враховуючи наявність у відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стійкого бажання протягом багатьох років самоуправно, без будь-якої згоди з його боку, проводити численні реконструкції та встановлювати різні огорожі на належній його земельній ділянці, яка була надана в постійне користування виключно на його ім`я, вважає за потрібне заборонити відповідачам здійснювати будь-які реконструкції та встановлювати будь-які огорожі на його земельній ділянці без попереднього отримання від нього відповідного дозволу.

ОСОБА_2 в обґрунтування вимог посилався також, що у зв`язку з багато численними судовими спорами, у нього погіршилось самопочуття, він не спить, що спричинило йому моральні страждання, тому він просить суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди по 3000 гривень з кожного.

У зустрічному позові ОСОБА_2 також стверджував, що на другому аркуші технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» від 12 жовтня 2012 року, зазначено, що будівля під літ. «А» належить ОСОБА_1 ОСОБА_2 стверджує, що в технічному паспорті, виготовленому КП «ОМБТІ та РОН» від 27.09.2012 року зазначено, що вказану будівля належить йому ОСОБА_2 . Крім того, зазначив, що будинок під літ. «А» був побудований у 1963 році та придатний для проживання, рішенням виконкому Приморської райради депутатів за №135 від 22.02.1963 року було надано дозвіл ОСОБА_2 та його членам сім`ї: дружині ОСОБА_4 та сину ОСОБА_1 прописатися у вказаній будівлі. У зв`язку з тим, що станом на 1963 рік ОСОБА_1 було 7 років, то він не міг брати участь у будівництві цього житлового будинку, відтак йому не належить цей будинок, у зв`язку з чим ОСОБА_2 просить суд визнати недійсним технічний паспорт, виданий КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заперечували щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягаючими задоволенню, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягаючими частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Кагановичської райради м. Одеси №265 від 19.04.1957 року ОСОБА_2 для індивідуального житлового будівництва була надана земельна ділянка площею 510 кв.м. №344 в районі 6-оїст. Чорноморської дороги. Межі ділянки були визначені актом від 14.05.1957 року.

15.02.1958 року між ЖКО Приморського райвиконкому м. Одеси та ОСОБА_2 було укладено договір на безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві приватної власності. За умовами договору ОСОБА_2 зобов`язався побудувати в строк до 1960 року житловий будинок, загальною площею 71,6 кв.м., який складався б із 2-х житлових кімнат, кухні, коридору, комори, веранди.

15.07.1960 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Одеси Заболотному А.С. було видано дозвіл №1454 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку на земельній ділянці № 344 по 6-й ст. Чорноморської дороги відповідно до проекту.

Станом на 1963 рік ОСОБА_2 побудував будівлю літ. «А» зовнішніми розмірами 9,5 м х 3,5 м., що складалась з приміщень 1-1 площею 9,1 кв.м., 2-2 площею 13,5 кв.м., та Виконкомом Приморської райради №135 від 22.02.1963 року ОСОБА_2 дозволена прописка разом з родиною з 3-х осіб (він, дружина, син) в незакінченому будівництво будинку (готова веранда і закладено фундамент основного будинку).

04 квітня 1972 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 04 квітня 1972 року серія НОМЕР_3 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_4 будівлю літ. «А» поділили: ОСОБА_2 користувався приміщенням 1-1 площею 9,1 кв.м., а ОСОБА_4 разом з дітьми користувалась приміщенням 2-2 площею 13,5 кв.м., до якого вони зробили прибудови літ. «а1» площею 6,1 кв.м. і літ. «а4» площею 6,2 кв.м.

У 1982 році ОСОБА_4 на склад сім`ї 2 особи (она і неповнолітній син) за місцем роботи була надана квартира АДРЕСА_5 , у зв`язку з чим ОСОБА_4 звільнила приміщення по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 уклав другий шлюб і у 1985 році за місцем роботи отримав квартиру АДРЕСА_6 на склад сім`ї три особи (він, дружина і дочка).

В будівлі літ. «А» по АДРЕСА_2 залишився проживати зі своєю родиною син ОСОБА_2 ОСОБА_1 . У 2004 році ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 для родини сина побудували житловий будинок літ. «З» загальною площею 33,9 кв.м., в тому числі житловою 17,3 кв.м.

Нове домоволодіння складається з житлового будинку, загальною площею 33,9 кв.м (із них житлова площа - 17,3 кв.м), зазначеного на плані літерою "З", та надвірних споруд: літньої кухні під літ. "А", літньої кухні під літ"Б", навіса під літ. "В", вбиральні під літ. "Д", літньої кухні під літ"Е", вбиральні під літ. "Ж", навіса під літ."И", огородження під №1-4 та мостіння під № II і III, розташованих на вищезазначеній земельній ділянці.

Звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта (житловий будинок під літ. "З", літні кухні під літ. "А", "Б", "Е", вбиральні під літ."Д", "Ж"), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено відповідність об`єкта вимогам надійності і безпечної експлуатації та технічна можливість його безпечної експлуатації, з виділенням у самостійну одиницю.

Акт, виданий 23 листопада 2012 р Інспекцією Державного виробничого житлово- побутового підприємства (далі ДАБК), свідчить про те, що газоходи та вентиляційні канали у домоволодінні АДРЕСА_7 відповідають технічним умовам та можуть бути допущені до експлуатації.

Декларація про готовність об`єкта до експлуатації (житлового будинку "З" II категорії складності, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ), зареєстрована Інспекцією ДАБК в Одеській області 28 листопада 2012 р під № ОЛ 9.

Вищевказане встановлено рішенням Київського районного суду міста Одеси від 08.11.2013 року по справі №520/12808/13-ц, яке ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2014 року залишено без змін.

Надалі постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2013 року визнано протиправними дії Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області щодо реєстрації за № ОЛ 9 від 28 листопада 2012 року Декларації про готовність об`єкта до експлуатації житлового будинку (літ. «З») за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації за №ОД 9 від 28 листопада 2012 року. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2013 року залишено без змін.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 21 червня 1985 року; про скасування рішення Одеської міської ради №5271-VI від 27 серпня 2014 року в частині надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суд зазначає наступне.
Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Зазначаємо, що з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування земельною ділянкою, може звернутись до суду особа, яка є власником або належним користувачем нерухомого майна.
ОСОБА_1 не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження того, що він є власником або належним користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Крім того до суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 не користується земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 дороги, та втратив інтерес до неї.
Крім того, як вже було встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.10.2014 року по справі №520/10877/13-ц, надана ОСОБА_2 земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , 6-ої станції Люстдорфської дороги не вилучалась. Законність володіння ОСОБА_2 вказаною земельною ділянкою неодноразово встановлювалось судами при розгляді інших справ (а.с.115-116, І том).
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 21 червня 1985 року, слід відмовити.
Рішенням Одеської міської ради №5271-VI від 27 серпня 2014 року надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.10, І том).
Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Суд зазначає, що вимога ОСОБА_1 про скасування рішення Одеської міської ради №5271-VI від 27 серпня 2014 року в частині надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) є похідною від вищевказаної вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 21 червня 1985 року.
Тому з урахуванням вже вищевстановлених обставин, суд вважає, що вимога ОСОБА_1 в частині скасування рішення Одеської міської ради №5271-VI від 27 серпня 2014 року в частині надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) задоволенню не підлягає.
Щодо вимоги ОСОБА_2 в частині зобов`язання ОСОБА_1 не порушувати право ОСОБА_2 користуватися земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 хтось чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тому суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_2 в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо вимог ОСОБА_2 в частині зобов`язання ОСОБА_1 звільнити приміщення під літ. «А», яке розташоване на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення останнього, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено, рішенням виконкому Кагановичської райради м. Одеси №265 від 19.04.1957 року ОСОБА_2 для індивідуального житлового будівництва була надана земельна ділянка площею 510 кв.м. №344 в районі 6 ст.Чорноморської дороги. Межі ділянки були визначені актом від 14.05.1957 року.

15.02.1958 року між ЖКО Приморського райвиконкому м. Одеси та ОСОБА_2 було укладено договір на безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві приватної власності. За умовами договору ОСОБА_2 зобов`язався побудувати в строк до 1960 року житловий будинок, загальною площею 71,6 кв.м., який складався б із 2-х житлових кімнат, кухні, коридору, комори, веранди.

У цей період ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , та мали сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

15.07.1960 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Одеси Заболотному А.С. було видано дозвіл №1454 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку на земельній ділянці № 344 по 6-й ст. Чорноморської дороги відповідно до проекту.

Станом на 1963 рік ОСОБА_2 побудував будівлю літ. «А» зовнішніми розмірами 9,5 м х 3,5 м., що складалась з приміщень 1-1 площею 9,1 кв.м., 2-2 площею 13,5 кв.м., та Виконкомом Приморської райради №135 від 22.02.1963 року ОСОБА_2 дозволена прописка разом з родиною з 3-х осіб в незакінченому будівництвом будинку (готова веранда і закладено фундамент основного будинку), а саме: йому ОСОБА_2 , дружині ОСОБА_4 та сину ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_2 зі своєю родиною були постановлені на реєстраційний облік за вказаною адресою.

Таким чином ОСОБА_1 був вселений, постановлений на реєстраційний облік, та проживав у вказаному будинку зі згоди забудовника ОСОБА_2 .

Крім того слід зазначити, що на цей час право власності на будинок під літ. «А» не зареєстровано.

Відповідно до вимог ст.157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання
іншого жилого приміщення.
Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Жодних доказів, які є підставою згідно з вимогою ст.116 ЖК УРСР для виселення особи, суду не представлено.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що у задоволенні вимог ОСОБА_2 в частині зобов`язання ОСОБА_1 звільнити приміщення під літ. «А», яке розташоване на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги, шляхом виселення останнього, слід відмовити.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловими будівлями, що розташовані на вищезазначеній земельній ділянці, виділивши у користування ОСОБА_2 будинок під літ. «А», площею 36 кв.м., 1963 року побудови, та ОСОБА_1 будинок під літ. «З», площею 43 кв.м., 2004 року побудови, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено, рішенням виконкому Кагановичської райради м. Одеси №265 від 19.04.1957 року ОСОБА_2 для індивідуального житлового будівництва була надана земельна ділянка площею 510 кв.м. №344 в районі 6 ст.Чорноморської дороги. Межі ділянки були визначені актом від 14.05.1957 року.

15.02.1958 року між ЖКО Приморського райвиконкому м. Одеси та ОСОБА_2 було укладено договір на безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві приватної власності.

Відповідно до інвентарної справи за цей період на вказаній земельній ділянці були зведені: житловий будинок під літ. «А» 1963 року побудови; літня кухня під літ. «Б»; літня кухня під літ. «Е»; вбиральні під літ «Д»; вбиральня під літ «Ж»; навіс під літ. «И»; навіс під літ. «В»; цистерна під літ. «І»; вимощення ІІ-ІІІ; огорожа №1-4; житловий будинок під літ. «З» 2004 року випуску.

Як було встановлено у судовому засіданні, будинок під літ. « ОСОБА_8 , був побудований зі згоди ОСОБА_2 його онуком ОСОБА_3 .

На час розгляду справи вказаний об`єкт нерухомості не введений до експлуатації, відсутні правовстановлюючі документи, тобто розцінюється судом як будівельні матеріали розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги, а тому не може бути об`єктом встановлення порядку його користування.
Щодо вимоги ОСОБА_2 в частині про визнання недійсним технічного паспорту, виданого КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я ОСОБА_1 12 жовтня 2012 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.4. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року, технічну інвентаризацію новозбудованих (реконструйованих) та наявних об`єктів виконують за рахунок замовників комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. На підставі матеріалів технічної інвентаризації складаються інвентаризаційні справи та технічні паспорти. Згідно з п. 1.5 згаданої інструкції матеріали технічної інвентаризації є майном бюро технічної інвентаризації та слугують підставою для надання інформації згідно з чинним законодавством.
Згідно з ч. 1 п. 3.1. вказаної Інструкції технічній інвентаризації підлягають об`єкти всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самочинно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди.
Вищезазначеною інструкцією не передбачено скасування технічної документації, до складу якої належить і технічний паспорт, можливості визнання її недійсною у судовому порядку. Технічний паспорт є інформаційно-довідковим документом, виготовленим на підставі проведеної технічної інвентаризації за заявою замовника, в якому відображається фактичний стан об`єкта та який не є правовстановлюючим документом. В цю технічну документацію можуть вноситися відповідні зміни, а також передбачено порядок її виправлення.
Так, пунктом 12 Інструкції передбачено порядок здійснення контролю за якістю виконаних робіт, за яким справи з великою кількістю грубих помилок бракуються, робота не оплачується, перероблення її доручається іншому виконавцеві. Справи з помилками повертаються для переробки та виправлення.
Тобто, технічний паспорт на будинок не є документом, який підтверджує набуття права на нерухоме майно, тобто, він не є документом на підставі якого проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Технічний паспорт є лише документом, який складається в результаті технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд з метою: визначення їх фактичної площі та об`єму (щодо проектних); обстеження та оцінки технічного стану наявних об`єктів; установлення вартості об`єктів, що передбачено наказом №127 від 24.05.2001 року «Про затвердження інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна». Тобто, він є документом, який лише фіксує певні фактичні обставини щодо розміщення будівель та споруд, їх розмірів тощо, а не породжує виникнення прав та обов`язків у сторін щодо цих будівель та споруд.
Зважаючи на вищенаведене, суд вважає вимогу ОСОБА_2 в частині визнання недійсним технічного паспорту, виданого КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, тому не може бути задоволена.
Щодо вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь у відшкодування моральної шкоди по 3000 гривень з кожного, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Крім того, згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, суд бере до уваги конкретні обставини справи, розмір та характер заподіяної шкоди, виходячи з характеру правопорушення, а також враховує вимоги розумності та справедливості.
Позивач ОСОБА_2 в обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди посилається на те, що між сторонами вже багато років йдуть багато численні судові спори, у зв`язку з якими, він постійно хвилюється, в нього підвищений тиск, він не може нормально спати, що призвело до поганого самопочуття.

Суд зазначає, що наявність у сторін багато численних спорів, не може бути підставою для висунення вимоги про відшкодування моральної шкоди в однієї із них, оскільки кожен окремий спір є кожною окремою справою, яка розглядається окремо, тому право ОСОБА_2 було заявляти чи ні в кожній окремій справі вимогу про відшкодування йому моральної шкоди за її наявності.

Щодо посилань ОСОБА_2 в обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає, що на підтвердження цих посилань, а саме, що ОСОБА_2 постійно хвилюється, в нього підвищений тиск, він не може нормально спати, що призвело до поганого самопочуття, до суду не надано жодного доказу.

Крім того до суду також не надано доказів на підтвердження того, що саме підвищений тиск у ОСОБА_2 , порушення сну, тощо, пов`язано саме через хвилювання у зв`язку з судовим спором між ним та його сином і онуком.

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимога ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь у відшкодування моральної шкоди по 3000 гривень з кожного задоволенню не підлягає.

Щодо вимог ОСОБА_2 в частині встановлення заборони ОСОБА_3 та ОСОБА_1 встановлювати будь-які стіни та двері під навісом, позначеним на технічному паспорті під літ. «И»; та встановлення заборони ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зберігати належний їм автомобіль та особисті речі під навісом, позначеним на технічному паспорті під літ. «И», суд зазначає наступне.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2014 року у справі №520/10877/13-ц позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у приватизації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_8 дозволити доступ фахівцям на ділянку для проведення землевпорядкових робіт. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 червня 2014 року в частині зобов`язання приведення до попереднього стану скасовано. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 привести навіс під літ. «И» за адресою: АДРЕСА_8 , до первісного стану, площею 21,2 кв.м., зазначеного в технічному паспорті від 27 вересня 2012 року, (фундамент дерев`яний стовпчастий, покрівля шифер), демонтувавши стіни з металевого профілю.

Як вже було встановлено, згідно з технічним паспортом позивача станом на 27.09.2012 року на його земельній ділянці значиться збудованим до 05.08.1992 року навіс під літ. «И» площею 21,2 кв. м, фундамент дерев`яний стовпчастий, покрівля шифер.
За записом в технічному паспорті, відповідно до п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію, затвердженого наказом Мінрегіонбуду та ЖКГ України № 91 від 24.06.2011р., зареєстрованого в Мін`юсті України 11.07.2011р. № 830/19568 із зм. та доповн., навіс не підлягає прийняттю в експлуатацію, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. Відтак, позивач є власником майна - навісу літ «И». За визначенням навіс - це кілька опорних стійок, на які зверху встановлено дах.
У вказаному рішенні суду також встановлено, що із листа Інспекції ДАБК в Одеській області та наявних у справі фотокарток вбачається, що спірний навіс ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 було реконструйовано в споруду малої архітектурної форми з улаштуванням бокових стін з металевого профілю і улаштуванням дверей. Посилання суду та доводи відповідачів про те, що на місці старого навісу вони збудували новий навіс, такий же самий і в таких же розмірах, не відповідають встановленим обставинам справи. А тому позивач має право вимагати захисту порушеного права шляхом приведення реконструйованого навісу до попереднього стану.
Також судом встановлено, що надалі ОСОБА_2 звернувся до Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з виконавчим листом про примусове виконання рішення суду в частині зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 привести навіс під літ. «И» за адресою: АДРЕСА_8 , до первісного стану, площею 21,2 кв.м., зазначеного в технічному паспорті від 27 вересня 2012 року, (фундамент дерев`яний стовпчастий, покрівля шифер), демонтувавши стіни з металевого профілю.

Згідно з наданими до суду документами, вбачається, що представник ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звертався до Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про добровільне виконання рішення суду.

Однак згідно з актом державного виконавця від 04.02.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в добровільному порядку вищевказане рішення суду не виконали (а.с. 82, І том).

У зв`язку з чим, державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції були винесені постанови про накладення штрафу, якими за невиконання вимог виконавчого документу у встановлений державним виконавцем строк для добровільного виконання накладено на ОСОБА_1 та ОСОБА_3 штраф у розмірі 170 гривень кожному (а.с.83, І том).

З наданих до суду фотокарток також вбачається, що відповідачі зберігають належний їм автомобіль під навісом, позначеним на технічному паспорті під літ «И», що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги.
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не спростовані надані до суду ОСОБА_2 докази стосовно цього.
За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.
У зв`язку з чим, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині, у зв`язку з чим слід: заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 встановлювати будь-які стіни та двері під навісом, позначеним на технічному паспорті під літ «И», що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги; заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зберігати належний їм автомобіль та особисті речі під навісом, позначеним на технічному паспорті під літ «И», що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги.

Щодо вимог ОСОБА_2 про встановлення заборони ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проводити будь-які реконструкції або встановлення будь-яких огорож на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
У відповідності до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.
Згідно з довідкою про склад сім`ї та реєстрації від 11.04.2013 року, вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 (а.с.126, ІІ том).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Згідно з ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією ( 254к/96-ВР ), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. У разі якщо нове місце проживання особи знаходиться в іншій адміністративно-територіальній одиниці, орган реєстрації після реєстрації такого місця проживання надсилає повідомлення про зняття особи з реєстрації відповідному органу реєстрації за попереднім місцем проживання особи в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.
Суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_3 проживає на спірній земельній ділянці у не введеному в експлуатацію будинку під літ. «З» без достатніх правових підставі, а тому у нього відсутнє право здійснювати будь-які дії щодо даної земельної ділянки та споруди, розташованої на неї.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині підлягають частковому задоволенню, та слід заборонити ОСОБА_3 проводити будь-які дії з реконструкції або встановлення будь-яких огорож на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги.
Щодо вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 суд знов зазначає, що він ОСОБА_1 проживає та перебуває на реєстраційному обліку за даною адресою з 1963 року, зі згоди ОСОБА_2 , тобто понад 50 років, та у відповідності до вимог Житлового Кодексу Української РСР, зобов`язаний підтримувати належний санітарний стан житлового приміщення, здійснювати догляд за ним, у зв`язку з чим може виникнути необхідність у проведенні будівельних робіт, тому вимога ОСОБА_2 в частині встановлення заборони ОСОБА_1 проводити будь-які дії з реконструкції на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , 6-ої станції Люстдорфської дороги, задоволенню не підлягає.
Суд вважає підлягаючим задоволенню позов ОСОБА_2 в частині встановлення заборони ОСОБА_1 проводити будь-які дії зі встановлення будь-яких огорож на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , 6-ої станції Люстдорфської дороги, враховуючи те, що під час розгляду справи, представником ОСОБА_1 не надано жодного доказу та документу на підтвердження правомірності користування спірною земельною ділянкою, тому і відповідно у нього відсутнє право на проведення будь-яких робіт на ній.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 21 червня 1985 року; про скасування рішення Одеської міської ради №5271-VI від 27 серпня 2014 року в частині надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відмовити.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, про виселення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання недійсним технічного паспорту, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 встановлювати будь-які стіни та двері під навісом, позначеним на технічному паспорті під літ «И», що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги.

Заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зберігати належний їм автомобіль та особисті речі під навісом, позначеним на технічному паспорті під літ «И», що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги.

Заборонити ОСОБА_3 проводити будь-які дії з реконструкції або встановлення будь-яких огорож на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги.
Заборонити ОСОБА_1 проводити будь-які дії зі встановлення будь-яких огорож на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шостої станції Люстдорфської дороги.
У задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Калініченко Л. В.