АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2498/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 635/383/15-ц Корекян Н.Р.
Категорія : виселення Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Кругової С.С.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» до ОСОБА_4 та малолітніх : ОСОБА_5, ОСОБА_6 в особі їх законного представника ОСОБА_4 , треті особи у справі :Служба у справах дітей Червонозаводського району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Червонозаводський районний відділ Державної міграційної служби у Харківській області про виселення,-

ВСТАНОВИЛА :

10.11.2014 року представник позивача звернувсь до суду з позовом, в якому просив виселити відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вказані вимоги, з посиланням на ст.ст. 38,40 Закону України «Про іпотеку» ч.3 ст. 109 ЖК України, обгрунтовавував тим, що у зв'язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 кредитного договору, який було укладено між ним та позивачем 28.02.2007 року за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 34000,00 доларів США та виконання якого було забезпечено нотаріально посвідченим договором іпотеки , предметом якого був зазначений вище житловий будинок з надвірними будівлями, рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 20.12.2010 року було звернуто стягнення на вказаний житловий будинок як предмет іпотеки.

Як на підставу вказаних позовних вимог представник позивача зазначає, що зверненню стягнення на вказаний предмет іпотеки перешкоджає проживання та реєстрація відповідача та його дітей в зазначеному житловому будинку. 07.05.2013 року позивачем було направлено вимогу відповідачу, який також є законним представником малолітніх дітей щодо добровільного виселення на яке відповідач не відреагував.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2016 року позивачу відмовлено в задоволенні вказаних позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги позивача, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Представник позивача зазначає , що суд першої інстанції необгрунтовано відмовив позивача в задоволенні позовних вимог з підстав не надіслання вимоги відповідачу про добровільне виселення з зазначеного житлового будинку, оскільки така вимога надсилається, якщо звернення стягнення на предмет іпотеки проведено в позасудовому порядку.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін,а апеляційну скаргу-без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на вимоги ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» ч.3 ст. 109 ЖК України, виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про отримання відповідачем його вимоги від 07.05.2013 року про добровільне виселення відповідача з зазначеного житлового будинку, а також, з посиланням на Закону України «Про мораторій» , виходив з того, що заочне рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 20.12.2010 року в частині звернення стягнення на вказаний житловий будинок як предмет іпотеки не підлягає виконанню.

Однак , з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено , підтверджено наявними у справі доказами та сторонами не заперечується, що 28.02.2007 року між Банком «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ»Банк»Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №44/02-Ф, за яким Банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 34000 доларів США строком до 28 лютого 2027 року зі сплатою процентів за користування кредитом 12% річних ( а.с.214-217).

При цьому, умови вказаного кредитного договору не містять будь-яких посилань на видачу вказаного кредиту відповідачу саме на купівлю житлового будинку.

Матеріали справи також свідчать про те, що відповідач отримав вказані грошові кошти які на час їх отримання в еквіваленті складали 171 700,00 грн. ( а.с.118).

Матеріали справи також свідчать про те, що до укладення між сторонами зазначеного кредитного договору відповідач звертався до позивача з заявою про видачу споживчого кредиту з метою купівлі будинку ( а.с.212).

Матеріали справи також свідчать про те, що 28 лютого 2007 року на забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору, між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу в іпотеку на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1

Як свідчать умови вказаного договору сторони узгодили вартість вказаного нерухомого майна в сумі 219540,00 грн. ( а.с.219-220).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявною у матеріалах справи копією нотаріально посвідченого договору купівлі продажу, що 28.02.20107 року між відповідачем та продавцем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1, за умовами якого покупцем ОСОБА_4 будинок був придбаний за 217150,00 грн., що є еквівалентом 43000, 00 доларів США, які покупець сплачує таким чином : 45450,00грн. до підписання цього договору та 171700, 00 грн. до 22 год. 28.02.2007 року за рахунок отриманих кредитних коштів у ТОВ Банк» Фінанси та Кредит» ( а.с.222-223).

Таким чином ,зазначений житловий будинок куплений позивачем як за отриманні у позивача кредитні кошти в розмірі 36000,00 доларів США, що на час його придбання було еквівалентно 171 700,00 грн., так і за особисті кошти в розмірі 45450,00 грн., тобто більш ніж ? частина вказаного нерухомого майна придбана відповідачем не за рахунок отриманих у позивача кредитних коштів.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що заочним рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 20.12.2010 року позовні вимоги ПАТ «Банк Фінанси та кредит » було задоволено. Суд стягнув солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк Фінанси та кредит» за вказаним кредитним договором в сумі 36334,08 доларів США що еквівалентна 290672,64 грн. та заборгованість за користування кредитом в сумі 52317,74 грн.. Суд звернув стягнення на нерухоме майно : житловий будинок по АДРЕСА_1. та зобов'язав Червонозаводський РВ ГУМВС в Харківській області зняти з реєстрації всіх осіб,що зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 та виселив всіх мешканців,що проживають за вищевказаною адресою (а.с.4-5).

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 цього Кодексу громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15 зазначено, що зі змісту частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, частини третьої статті 33, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс15 зазначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-2947цс15.

В правовій позиції, , яка висловлена Верховним судом України від 01 липня 2015 року у справі № 6-345 цс15 зазначено , що Установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону.

Згідно до вимог ч.1 ст. 360-7ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що суд прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні вказаних вимог позивача з підстав як відсутності доказів, які б свідчили про отримання відповідачем вимоги позивача від 07.05.2013 року про добровільне виселення з зазначеного житлового будинку, так і з підстав дії Закону України «Про мораторій».

Між тим, встановивши, що вказаний житловий будинок з надвірними будівлями були придбані відповідачем не тільки за рахунок отриманих у позивача кредитних коштів, та більш ніж ? його частина придбана відповідачем за власні кошти, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у відповідності до вимог ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР , відповідач разом з малолітніми дітьми не може бути виселеним з зазначеного житлового будинку без надання їм іншого житлового приміщення , тоді як позивач просить виселити їх без надання іншого житлового приміщення, і це є підставою для відмови позивачу в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин , рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом першої інстанції з порушенням зазначених вище норм матеріального права ( п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) та ухваленню у справі нового рішення про відмову позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог, з зазначених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 309. 316, 317, 319, 218, 209 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» задовольнити частково.

Скасувати рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2016 року .

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Банк Фінанси та кредит» в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_4 разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя : І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

С.С. Кругова