Справа № 175/537/16-ц
Провадження № 2/175/234/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2016 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Борисова С.А.,

при секретарі Єльшиній А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Ювілейне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та договором поруки,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та договором поруки.

Позивач у судове засідання не зявився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутності та винести рішення про солідарне стягнення з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 19 січня 2009 р. та Договором №1 від 15.09.2009 р. про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 р. від 15.09.2009 року та Договором поруки №1 від 15.09.2009 року у розмірі 285 456 грн. 53 коп. та сплачені ним при подачі позову судові витрати. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, відповідно до письмової заяви просила суд слухати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає частково, заперечує проти задоволення позову у частині стягнення сум пені та штрафів.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, відповідно до письмових заперечень на позов просив суд слухати справу за його відсутності, просить суд у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з нього суми боргу відмовити, оскільки договір поруки є припиненим з огляду на те, що кредитор не заявив вимог у встановлений законом строк.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 19 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 10 000 доларів США (десять тисяч доларів США).

Відповідно до умов п. 1. Договору позики, позивач ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США (десять тисяч доларів США), а ОСОБА_2 зобов'язалась повернути позику у визначений договором строк. Позика була передана позивачем ОСОБА_1 позичальниці ОСОБА_2 безпосередньо перед підписанням Договору позики готівкою, що підтверджується відповідною розпискою ОСОБА_2 від 19 січня 2009 р.

Метою позики було проведення ремонтних робіт квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_2 на праві власності.

Згідно з п.2 Договору, суму позики в повному обсязі Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві готівкою в строк до 19 липня 2009 року та сплатити 1000 (одну тисячу доларів США) що складає 20 % річних за користування позикою.

Однак, в порушення вищезазначених умов Договору позики відповідач ОСОБА_2 свої зобовязання за Договором позики не виконала та станом на 19 липня 2009 р. не погасила заборгованість у розмірі 10 000 доларів США (десять тисяч доларів США) та не сплатила 1000 (одну тисячу доларів США) що складає 20 % річних за користування позикою.

Через місяць після спливу строку, що за значено у Договорі позики позивач, ОСОБА_1 звернувся до відповідачки ОСОБА_2 з відповідним листом-вимогою від 19.08.2009 р. в якому вимагав повернення боргу та посилався на п. 5 Договору позики, відповідно до якого - в разі невиконання чи неналежного виконання Позичальником умов договору позики щодо повернення Позичальником суми позики Позикодавцю в повному обсязі в термін не пізніш 19 липня 2009 року, Позикодавець має право задовольнити свої грошові вимоги за рахунок майна Позичальника, в тому числі - шляхом набуття права власності на нерухоме майно, що зазначене в п. 1 цього Договору позики - квартиру АДРЕСА_2. Зазначену вимогу відповідачка ОСОБА_2 отримала власноруч 21.08.2009 р.

Відповідно до договору оренди квартири від 01.09.2009 р. відповідачка ОСОБА_2 передала в оренду строком на 2 роки квартиру АДРЕСА_3 громадянину ОСОБА_4 Квартира дійсно належала відповідачці ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого на товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості» м. Дніпропетровська 09.02.1999 року за № 2-52, зареєстрованого в КП ДМБТІ 17.03.1999 року, записаного в реєстрову книгу № 339п за реєстровим № 14-27. Реєстраційний номер 27985978.

В подальшому, згідно з договором оренди квартири від 01.10.2010 р. відповідачка ОСОБА_2 передала в оренду квартиру АДРЕСА_3 громадянці ОСОБА_5, яка проживала в квартирі до вересня 2015 р. та сплачувала ОСОБА_2 відповідну орендну плату.

Надалі ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 пропозицію від 10.09.2009 р. в якій зазначила, що більша частина грошей пішла на ремонт квартири АДРЕСА_3, що належить їй на праві власності, банки перестали надавати споживчі кредити тому у неї немає можливості виконати вимоги в строк до 19.09.2009 р. та сплатити належні 11000 доларів США. Разом з тим, вона запропонувала з 01.11.2009 р. укласти новий договір позики або внести зміни в діючий Договір в якому передбачити графік погашення заборгованості у розмірі 11000 доларів США з щомісячною виплатою 20,00 % річних за користування грошима.

ОСОБА_1 погодився на пропозицію ОСОБА_2 за умови укладання додатково договору по забезпеченню виконання Позичальницею взятих на себе зобовязань а саме: за умови укладання договору іпотеки, належної їй квартири та договору поруки з третьою особою.

На виконання вказаних вище домовленостей, 15 вересня 2009 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір №1 про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 р. додатком до якого був Графік погашення позики.

Відповідно до умов п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 1.4. Договору: Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність 11 000 доларів США (одинадцять тисяч доларів США), що еквівалентно 87 945 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (1 долар США = 7,995 гривень). Позика надається на 60 місяців з 15.09.2009 року по 15.09.2014 року. Погашення позики відбувається згідно з графіком погашення ануїтетними платежами. Процентна ставка за користування кредитом складає 20,00 % річних.

Також, відповідно до п. 3.4. Договору: у відповідності з діючим законодавством України забезпеченням даного договору є: Договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, що належить Позичальнику на праві власності та Договір про надання гарантії або Договір поруки.

На виконання взятих на себе зобовязань за попередньою домовленістю зі сторонами Договору 15.09.2009 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання Позичальника ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань за Договором позики було укладено договір поруки.

Відповідно до п.1.1. Договору поруки, Поручитель на добровільних засадах зобовязався солідарно з Позичальником відповідати всім своїм майном перед Позикодавцем за виконання Позичальником в повному обсязі зобов'язань за Договором №1 від 15.09.2009 р. про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 р. та додатковими угодами до нього, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Також, згідно з п. 2.1. Договору поруки, Сторони договору визначили, що у випадку невиконання Позичальником взятих на себе зобовязань по Договору позики, Поручитель несе солідарну відповідальність перед Позикодавцем у тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату основного боргу за Договором позики та неустойки.

З метою уникнення цивільно-правової відповідальності за Договором позики від 19 січня 2009 р. відповідачка ОСОБА_2 за попередньою домовленістю з громадянкою ОСОБА_6, яка була дружиною рідного брата ОСОБА_7, уклали 16.09.2009 року договір дарування квартири АДРЕСА_3. Договір було посвідчено Державним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_8С та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 жовтня 2009 р. Однак, фактично квартира АДРЕСА_4 ОСОБА_9, як дарувальником, не була передана ОСОБА_6, як обдарованій. Особисті рахунки за комунальні послуги продовжувала сплачувати ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_10, також, вони продовжували здавати квартиру в оренду та проводили в квартирі всі поточні роботи. ОСОБА_2 була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19 березня 1999 р. до 13 листопада 2009 р. ОСОБА_6 продовжувала проживати зі своїм чоловіком ОСОБА_7 та сином ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартирі чоловіка за адресою АДРЕСА_5.

Починаючи з жовтня 2009 р. Позичальник ОСОБА_2 належним чином виконувала взяті на себе зобовязання та щомісячно сплачувала належні з неї платежі за Договором позики у розмірі 291,44 долари США, що підтверджується відповідною відомістю погашення позики, але починаючи з травня 2013 р. ОСОБА_2 перестала сплачувати будь-які кошти пояснюючи, що вона вже сплатила ті кошти, які брала по Договору позики.

Поручитель ОСОБА_3 відмовляється виконувати вимоги позивача ОСОБА_1 по повернення залишку коштів.

Відповідно до Договору позики позичальник повинен був погасити заборгованість у повному обсязі в строк до 15.09.2014 року, чого зроблено не було.

Таким чином, Відповідачі взятих на себе зобовязань за Договором позики та Договором поруки не виконали станом на 28.01.2016 р. не повернули позику у повному обсязі та Позичальник свідомо не передав в іпотеку житлову квартиру АДРЕСА_3, а провів її відчуження 16.09.2009 р. з метою запобігання звернення на неї стягнення позивачем ОСОБА_1

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства у встановлений строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошима встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та Закон України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року N 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року N 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Визначаючи гривневий еквівалент зазначеного боргу, суд, керуючись ч.2 ст. 533 ЦК України, дійшов висновку про те, що датою платежу вважається дата прийняття судового рішення.

У відповідності до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Однак, позовні вимоги ОСОБА_1 до поручителя ОСОБА_3 задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.2. Договору позики Позичальник повинен був погасити заборгованість у повному обсязі в строк до 15.09.2014 року, чого зроблено не було. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Таким чином, строк дії договору поруки відповідно до ст. 559 ЦК України припинився 16 березня 2015 року, а тому зобовязання поручителя ОСОБА_3 також є припиненими.

На думку позивача - станом на 28.01.2016 р. без урахування штрафних санкцій заборгованість за Договором позики складає 4062,99 (чотири тисячі шістдесят два долари) 99 центів, що за офіційним курсом НБУ (1 долар = 24,87 грн.) складає 101046,56 грн. (сто одна тисяча сорок шість гривень) 56 коп.

Однак суд з цією позицією погодитись не може з огляду на те, що фактично відповідачка ОСОБА_2 одержала від позивача ОСОБА_1 за договором позики від 19.01.2009 р. - 10 000 доларів США (десять тисяч доларів США), а не 11 000 доларів США (одинадцять тисяч доларів США), як в подальшому безпідставно зазначили сторони в Договорі №1 від 15.09.2009 р. про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 р.

Відповідачка ОСОБА_2 сплатила позивачу ОСОБА_1 43 платежі в розмірі 291,44 долари США кожний, в загальному розмірі 12531,92 долари США, а мала сплачувати платежі - в розмірі 264,95 долари на місяць із розрахунку 20 % річних. Таким чином, залишок боргу ОСОБА_2 за договором позики менший на різницю зазначених щомісячних платежів помножених на їх загальну кількість, а саме 291,44 264,95 = 26,49 * 43 (платежі) = 1139,07 долари США.

Тому залишок заборгованості становить 4062,99 1000 (що не була надана) 1139,07 = 1923,92 долари США.

Згідно з п. 9.1. Договору позики за порушення строків повернення позики та відсотків за користування коштами, передбачених положеннями цього Договору, Позичальник сплачує Позикодавцю пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобовязань, зазначеного в цьому Договорі.

Згідно з ст.ст. 549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п.3 ст. 611 ЦК України, при порушенні зобовязань за договором настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

У звязку із невиконанням ОСОБА_2 зобовязань щодо повернення позики, правомірно підлягає нарахуванню пеня у розмірі 0,5 %, яка складає: сума основного боргу: 1923,92 долари США * 24,97 = 47847,89 грн. Кількість днів прострочення зобовязання: 365 днів. Розрахунок пені становить: 47847,89 грн. Х 0,5% Х 365 днів = 87322,39 грн.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З урахуванням обставин справи та відсутності наміру відповідачки відмовитись від погашення боргу відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України пеня підлягає зменшенню до 10 000 грн.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі N 6-100цс/14 від 03 вересня 2014 року, яка є обов'язковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 складає 47847,89 грн. + 10 000 грн. = 57847,89 грн. (пятдесят сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 89 коп.).

Відповідно до ч.1 ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у сумі 579 грн. 01 коп.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 579 грн. 01 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 7, 10, 11, 27, 31, 57, 60, 88, 130, 173, 174, 130, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, ст.ст. 6, 15, 16, 526, 530, 533, 549, 550, 551, 554, 610, 611, 612, 626, 627, 629, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та договором поруки, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 січня 2009 р. та Договором №1 від 15.09.2009 р. про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 р. у розмірі 57 847 грн. 89 коп.

У задоволенні позовну у частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 15.09.2009 р. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем при подачі позову судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 579 грн. 01 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.А.Борисов