АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб: представника позивача Белінського В.А.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Справа №752/930/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/552/2016
Головуючий у суді першої інстанції:С.М.Сухомлінова
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись із рішенням суду Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкова І.О. подала апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В обґрунтування зазначила, що судом при розгляді справи неповно з'ясовано усі фактичні обставини справи, не досліджено і не надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Вважає, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням вимог встановлених ч.2 ст.191 ЦПК України, прийшов до помилково висновку, визнавши наявну у матеріалах справи копію Іпотечного договору неналежним доказом, не взявши до уваги, що оригінал даного договору було надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису який було вчинено 15.04.2014 року.

В судовому засіданні представник позивача Белінський В.А. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просив скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду оригіналу Іпотечного договору, а його копія, яка міститься в матеріалах справи, є неналежним доказом, а тому суд визнав вимоги в частині звернення стягнення на спірну квартиру необґрунтованими. Оскільки позивачем не визначено коло осіб, які підлягають виселенню та позовні вимоги про виселення є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд вважав ці вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони суперечать вимогам закону та зібраним по справі доказам, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 10.07.2008 року між ПАТ «КБ «Надра» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №133/П/29/2008-840 відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 206593,20 доларів США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування у сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 108,20 кв.м., що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2008 року.

Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 206593,20 доларів США, а відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов'язання, відповідно до графіку не повертає тіло кредиту та не сплачує проценти за користування кредитними коштами, внаслідок чого станом на 23.01.2014року утворилась заборгованість за договором у розмірі 403639,67 доларів США.

19.02.2014 року на адресу відповідача було направлено вимогу про погашення заборгованості у розмірі 403639,67 доларів США, однак заборгованості відповідачем не було погашено.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне подання вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).

Таким чином, відповідно до аналізу зазначених норм права та роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21.06.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.07.2012 року, стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 2253594,49грн. Рішення суду відповідачами не виконано.

Умовами ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що оригінал Іпотечного договору був наданий ПАТ «КБ «Надра» приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кобелєвій А.М. для вчинення виконавчого напису, який було вчинено 15.04.2014 року та зареєстровано в реєстрі за № 437. Після цього оригінал Іпотечного договору разом з виконавчим написом нотаріуса було передано банком на виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві. Відповідно, оригінал Іпотечного договору перебував у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві. А тому висновок суду першої інстанції щодо ненадання позивачем суду оригіналу Іпотечного договору є передчасним, оскільки суд своєю ухвалою від 15.10.2015року витребував оригінал іпотечного договору від 10.07.2008року у ПАТ «КБ «Надра», в той час, як зазначений договір знаходився у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

16.05.2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ГригорянО.Г. була розглянута заява ПАТ «КБ «Надра» про примусове виконання виконавчого напису № 437 виданого 15.04.2014 року та відкрито виконавче провадження.

Постановою державного виконавця від 01.04.2016 року виконавчий напис № 437 від 15.04.2014 року повернуто ПАТ «КБ «Надра».

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорення саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення або про відмову в їх задоволенні.

Позивач, як іпотекодержатель має право на підставі частин 2 і 3 ст. 16 ЦК України, статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» захистити свої майнові права, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки договором іпотеки від 10.07.2008 року сторонами передбачено, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушили взяті на себе зобов'язання передбачені кредитним договором та договором іпотеки. Кредитний та іпотечний договори ними у встановленому законом порядку не оспорювалися, а тому вони є дійсними. Відповідачем у даній справі ОСОБА_3 у свою чергу не надано суду жодного належного доказу на спростування зазначеного у позові. Факт отримання кредитних коштів та укладення кредитного та іпотечного договорів відповідач у ході розгляду справи не спростував.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в цілому.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вищенаведених норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім цього, відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири, яка є предметом іпотеки, колегія суддів вважає безпідставною, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредитора) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 43 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має врахувати таке. Згідно ч. 4 ст. 9, ст.109 ЖК України, статей 39,40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому, суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців з цього житлового будинку чи житлового приміщення.

Із змісту зазначених норм вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону № 898-IV. З урахуванням ч.2 ст. 39 Закону № 898-IVвідповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно із прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, позовна вимога щодо виселення із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення інших осіб, які там проживають не може бути задоволена, оскільки така вимога не є конкретною. Так, позивачем не зазначено данні (ПІБ) про цих осіб, вони не брали участі у справі (а повинні бути відповідачами по справі, оскільки заявлена вимога про їх виселення з квартири), що у разі задоволення такої вимоги може призвести до порушення прав та інтересів невизначеного кола осіб, які не брали участі у даній справі. За таких обставин, вимоги банку про виселення з квартири осіб, які в ній проживають разом з ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Між тим, до рішення суду, в частині задоволення позову банку, колегія судів вважає необхідним застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року, відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Даний закон діє до набрання чинності законом, який врегулює питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Судом встановлено, що відповідач отримав споживчий кредит в іноземній валюті, предмет іпотеки є постійним місцем проживання іпотекодавця ОСОБА_3, який зареєстрований в квартирі, яку передано в іпотеку. Також судом встановлено, що житлова площа не перевищує межу зазначену в законі, оскільки становить 108,20 кв.м.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 має інше житло ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано. Доказів того, що на ОСОБА_3 не розповсюджується дія зазначеного Закону суду також не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що мораторій передбачений вищенаведеним Законом необхідно застосувати.

Колегія суддів вважає за необхідне відстрочити виконання рішення суду у даній справі, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення ОСОБА_3 з квартири до закінчення строку дії мораторію передбаченого Законом.

Застосовуючи вказаний закон, а також загальні принципи справедливості, визначені ЦК України, порушення прав позивача внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань, відсутність підстав для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів дійшла висновку, що звернення стягнення на іпотечне майно шляхом надання ПАТ «КБ «Надра» право укласти договір купівлі-продажу з будь-якими особами за ціною 1 311 100 грн. Вказана ціна є початковою, вона передбачена Іпотечним договором, іншого доказу щодо вартості квартири суду надано не було, а тому суд взяв за початкову вартість квартири саме вказану суму. Будь-яких доказів на спростування зазначеної вартості квартири сторонами надано суду не було.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості і виселення відповідача з квартири із відстрочкою виконання рішення, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати у сумі 5481,00 грн. (3654,00 грн. за подачу позовної заяви до суду а.с. 7 та 1827,00 грн. за подачу апеляційної скарги а.с. 176) підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра».

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 108,20 кв.м, яке належить на праві власності ОСОБА_3, код: НОМЕР_1, шляхом надання Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Надра» право укласти договір купівлі-продажу з будь-якими особами за ціною 1 311 100 грн. Кошти, отримані від реалізації предмету іпотеки, направити на погашення заборгованості за кредитним договором № 133/П/29/2008-840 від 10.07.2008року перед Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» станом на 23 січня 2014 року у розмірі 403639,67 доларів США (що в еквіваленті становить 3 226 291,88 гривень, за курсом НБУ 7, 993грн. за 1 долар США), з яких заборгованість за кредитом становить 205 225,63 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків 157 520,86 дол. США, пеня за прострочення сплати кредиту 20 233,86 дол. США, штраф за порушення умов кредитного договору 20 659,32 дол. США.

На час реалізації вищевказаного майна передати його в управління Публічному акціонерному товариству «Комерційний Банк «Надра».

Надати право Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Надра»: отримання дублікатів право установчих документів у нотаріусів та у будь-яких інших органах державної влади, місцевого самоврядування та у будь-яких установах незалежно від форм власності; отримання витягу з реєстру прав власності нерухомого майна на дане нерухоме майно в Реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві, всіх підпорядкованих структурних підрозділах або у інших органах, які будуть здійснювати функції з реєстрації речових прав на нерухоме майно; отримувати довідки та документи, які необхідні для укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Виселити ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В частині заявлених позовних вимог про виселення із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення інших осіб, які там проживають, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) судові витрати на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Артема,15) у сумі 5481 (п'ять тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. 00коп.

Рішення суду, в частині задоволення позову, не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014року № 1304-VII.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: