АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клітченко Оксани Анатоліївни про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клітченко О.А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити його скаргу. Вимоги скарги обґрунтовує тим, що постановляючи ухвалу суд першої інстанції надав неправильну оцінку наведеним у скарзі доводам, дійшов помилкового висновку, що ним не оскаржувался постанова про відкриття виконавчого провадження, оскільки проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню відкритому з очевидь явними порушеннями є неправомірними. Зазначив, що суд не надава належної оцінки зазначеним обставинам, не звернув увагу на те, що були порушені не тільки строки встановлені законом, а і були інші порушення, а тому дії державного виконавця, щодо винесення зазначеної постанови вважає неправомірними, а саму постанову про арешт майна боржника такою, що підлягає скасуванню.

Справа № 755/9959/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13395/2016
Головуючий у суді першої інстанції: В.П.Катющенко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Особи, які беруть участь у даній справі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялися у відповідності до вимог закону, причини неявки не повідомили, а тому колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності та розглянула справу у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч. 3 ст. 387 Цивільного процесуального кодексу України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах, повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Так, відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявлених ОСОБА_1 вимог, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження в рамках якого було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ним не оскаржувалася, є чинною, а відтак державний виконавець діяв в межах закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

У силу статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів влади, посадових чи службових осіб і підлягають виконанню на всій території України, а їх невиконання є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Так, виконання судового рішення - це заключна стадія цивільного процесу, а саме, заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав. Отже, завданням державного виконавця є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо належного виконання рішення суду.

Частиною 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно зі ч.2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення суду у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Положеннями ч.1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Федоріною А.М. 14 липня 2015 року було винесено постанову про відкриття виконавчої провадження по виконанню виконавчого листа № 2-4180/2011, виданого 03 березня 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованості в розмірі 487746,08 грн.

У матеріалах справи відсутні відповідні докази добровільного виконання ОСОБА_1 рішення суду у визначений постановою строк.

10 травня 2016 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Клітченко O.A. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1

Так, згідно з вимогами ч.1 та ч.2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Частиною третьою та четвертою цієї ж статті визначено, що постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми: стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим: фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З викладеного вбачається, що дії державного виконавця щодо накладення арешту на майно, яке належить боржнику, відповідають вимогам закону, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №48097334 від 14 липня 2015 року не оскаржена у встановлено законом порядку, є чинною, а відсутність у даній постанові посилання щодо суми в межах якої накладається арешт на майно та оголошення заборони на відчуження такого майна не є порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а відтак суд першої інстанції дійшов законного висновку, що посилання заявника на неправомірність винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження з підстав відкриття виконавчого провадження після спливу строків пред'явлення виконавчого документу до виконання, відсутності у постанові зазначення суми в межах якої накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження не є підставами для скасування такої постанови.

Таким чином, враховуючи те, що державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клітченко О.А. винесено постанову про арешт майна боржника з дотриманням вимог чинного законодавства та з метою належного виконання боржником за виконавчим провадженням рішення суду, а заявником, в порушення передбаченого статтею 60 ЦПК України обов'язку, не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх вимог, висновок суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його скарги є законним та обґрунтованим.

Доводи щодо несвоєчасного направлення копії оскаржуваної постанови боржнику відхиляються колегією суддів як такі, що не можуть бути підставою для сксування постанови про наклдаення арешту на майно та не спростовують висновків суду першої інстнції.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення скарги, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, вони є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не позбавлений права в порядку визначеним законом оскаржити дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-4180/2011, виданого 03 березня 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованості в розмірі 487746,08 грн.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_1 та залишає ухвалу суду першої інстанції без змін

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: