У х в а л а

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Маляренка А.В.,

Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ мана подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з листопада 1994 року до вересня 2012 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої Миколаївської нотаріальної контори і зареєстрований 11 листопада 1996 року за реєстровим № 16682. Вказана квартира була зареєстрована на ім'я відповідача. Згоди щодо поділу спірної квартири вони не дійшли. Майно придбано ними під час перебування у шлюбі та за спільні кошти. Позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного нерухомого майна та визнати за нею право власності на ліжко спальне, вартістю 6 000 грн, шафу-купе, вартістю 6 000 грн, газову плиту «GEFEST», вартістю 4 000 грн та холодильник «ARDO», вартістю 3 000 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на рухоме майно, за заявою останньої, залишено без розгляду.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та просив виділити йому 5/6 частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 - 1/6 частини вказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірна квартира була придбана за 8 500 доларів США, з яких 5 600 доларів США є його особистими грошовими коштами, які він отримав від продажу особистого нерухомого майна.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину вказаної квартири.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2015 року змінено резолютивну частину рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року зазначивши, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2016 року у справі № 6-2641цс15.

Судами встановлено, що сторони у справі з 19 листопада 1994 року по 04 вересня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно з договором купівлі-продажу від 05 листопада 1996 року, укладеного на Товарній Біржі, ОСОБА_3 продав за 10 300 грн належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1, а 06 листопада 1996 року ним була придбана у власність квартира АДРЕСА_1 за 1 150 грн.

Також судами встановлено, що спірна квартира була придбана за 8 500 доларів США, а не за суму вказану в договорі купівлі-продажу.

Частково задовольняючи позовні вимоги суди встановивши, що кошти від продажу квартири, яка належала відповідачу на праві особистої власності, останній вклав в придбання спірної квартири правильно визначили частки кожного з подружжя при поділі спірної квартири.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року в зміненій частині рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2015 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року в зміненій частині рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: А.В. Маляренко

І.К. Парінова