Справа № 463/1050/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/6494/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника виконавчого комітету Львівської

міської ради ОСОБА_2, представника Личаківської

районної адміністрації Львівської міської ради Михальської

ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5, ОСОБА_7 звернулись в суд з позовом до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.10.2014 року №766 «Про надання квартири позачерговику міської ради»; визнання недійсним ордеру від 17.10.2014 року №0004545, виданого ОСОБА_4 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1; визнання незаконним та скасування наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л; скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 від 04.03.2015 року №Л-00194, виданого управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради; приєднання квартири АДРЕСА_1, площею 12 м.кв., до квартири АДРЕСА_2 у м.Львові, наймачами якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.10.2014 року №766 «Про надання квартири позачерговику міської ради».

Визнано недійсним ордер від 17.10.2014 року №0004545, виданий виконавчим комітетом Львівської міської ради на вселення ОСОБА_4 у житлове приміщення квартиру АДРЕСА_3.

Визнано частково незаконним та скасовано наказ управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л «Про передачу квартир у приватну власність», в частині передачі у власність ОСОБА_4 житлової квартири АДРЕСА_3.

Скасовано свідоцтво про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3 від 04.03.2015 року №Л-00194, видане управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Надано квартиру АДРЕСА_4, площею 12 м.кв., в порядку приєднання до квартири АДРЕСА_5, на сімю позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_7 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.10.2014 року №766 «Про надання квартири позачерговику міської ради», про визнання недійсним ордеру від 17.10.2014 року №0004545, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради на вселення ОСОБА_4 у житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_6, про визнання частково незаконним та скасування наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л «Про передачу квартир у приватну власність», в частині передачі у власність ОСОБА_4 житлової квартири АДРЕСА_1, про скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 від 04.03.2015 року №Л-00194, виданого управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, а також - про надання квартири АДРЕСА_1, площею 12 м.кв., в порядку приєднання до квартири АДРЕСА_7, на сімю позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 - відмовлено.

В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 - задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив виконавчий комітет Львівської міської ради,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що 10.10.2014 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення № 766 «Про надання квартири поза черговику міської ради», яким надано ОСОБА_4 спірну квартиру та оформлено ордер на вселення. Питання про надання позивачу квартири було погоджено на громадській комісії житлових питань при виконкомі, постійною комісією житлової політики та постійною комісією депутатської діяльності та законності. Апелянт звертає увагу суду на те, що на квартирному обліку у виконавчому комітетіЛьвівської міської ради, ОСОБА_4 перебуває з 30.08.1995 року, за №19111, у списку громадян для позачергового надання з 17.11.2000р. №1301, як ліквідатор наслідків на ЧАЕС. Спірна квартира була надана з житлового фонду Львівської міської ради відповідно до п.54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР для тимчасового поліпшення житлових умов без зняття ОСОБА_4 з квартирної черги. Проте, площа квартири №7 відповідає нормі середнього забезпечення у м.Львові, яка становить 8,2 кв.м. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників виконкому Львівської міської ради ОСОБА_2, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради Михальської ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_5- ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України, ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень ст.15 ЦК України, право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5, ОСОБА_7 є наймачами квартири АДРЕСА_7, яка надана на сім'ю в складі лише однієї особі, ОСОБА_5, на підставі рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради від 24.08.1982 року №360. ОСОБА_7 зареєстрований у спірній квартирі з 15.01.2013 року.

Зазначена квартира, загальною площею 29,9 м.кв., складається із житлової кімнати площею 16,8 м.кв., кухні 8,0 м.кв. та санвузла площею 5,1 м.кв.

Згідно з технічними висновками НДІ Проектреконструкція, технічний стан конструкцій та інженерного обладнання в межах квартири АДРЕСА_7 незадовільний, а місцями непридатний. Конструкції стін, перекриття, підлог пошкоджені сирістю, грибком, гнилизною, наявна велика корозія елементів системи водопостачання та каналізації, сліди систематичного протікання. Планування квартири №6 не відповідає вимогам ДБН В 2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», оскільки в квартирі відсутній передпокій, нормативні санвузли, підсобні приміщення, над площею кухні в межах другого поверху розташована ванна, що категорично заборонено діючими нормами.

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 20.05.2013 року №217 затверджено висновок міжвідомчої комісії від 30.04.2013 року та визнано квартиру АДРЕСА_8, що не відповідає вимогам п.2.22, п.2.28 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення».

Крім цього, як вбачається із довідок управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебувають на квартирному обліку з 03.07.2013 року №24287, як особи, що потребують покращення житлових умов.

З матеріалів справи також вбачається, що суміжною з вказаною квартирою є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 12,9 м.кв.

Згідно довідки ЛКП №503 від 26.12.2013 року, квартира АДРЕСА_1 є вільною з 11.10.2013 року на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11.10.2013 року, яким ОСОБА_8 визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Згідно свідоцтва про право власності №Л000194 на квартиру від 04.03.2015р., квартира№7 по вул. Ак. Філатова, 12 у м. Львові приватизованою та на праві власності належить ОСОБА_4.

Звернувшись до суду з вказаним позовом, позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 позовні вимоги мотивували тим, що квартира АДРЕСА_7 не відповідає санітарно-технічним вимогам, вони перебувають на квартирному обліку, як особи, що потребують покращення житлових умов, а суміжна квартира №7 розміром 12 кв.м. є вивільненою, за своєю площею не відповідає нормі житлової площі на одну особу, визначену ст.47 ЖК України (менше 13,65 кв.м.), а за технічним станом та благоустроєм суперечить положенням ст.50 ЖК України, а тому не підлягає загальному розподілу між черговиками, та підлягає приєднанню до належної їм квартири в порядку ст.54 ЖК України.

Відповідно до ст.54 ЖК України, якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім'ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил частини другої цієї статті передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Таким чином, за змістом вказаної правової норми законодавцем передбачено можливість передачі наймачеві суміжного приміщення для приєднання звільненого неізольованого чи ізольованого жилого приміщення лише у випадку, якщо таке приміщення звільнилось в цій же квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, а не в будь якій іншій суміжній квартирі. При цьому, загальний розмір жилої площі, у випадку приєднання такого суміжного приміщення, не повинен перевищувати 13,65 кв.м. на одну особу (на двох осіб - 27,3 кв.м.). Підставою для надання наймачеві звільненого неізольованого суміжного житлового приміщення, з врахуванням положень ст. 54 ЖК України, є надання наймачу кімнати, яка звільнилася в тій квартирі, у якій він проживає.

Пункт 67 Правил обліку громадян , які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Україні передбачає, що якщо в квартирі, у якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення.Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає у цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (пункти 13 і 14 Правил), незалежно від його перебування на обліку, надається йому, а в разі відсутності такого наймача іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати 13.65 кв.м на одну людину, крім випадків, коли наймач або член його сім»ї має право на додаткову площу. Якщо розмір ізольованої кімнати , що звільнилася є меншим рівня середньої забезпеченості жилою площею громадян у даному населеному пункті, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Вказані правила застосовуються незалежно від належності жилого будинку. Рішення про надання жилого приміщення приймає виконавчий комітет місцевої ради народних депутатів, підприємство, установа, організація, у віданні якої перебуває жилий будинок, у порядку,встановленому цими Правилами. У разі відмови в наданні жилого приміщення, що звільнилося, у випадках, передбачених цим пунктом, спір може бути в вирішено в судовому порядку. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил абзацу другого цього пункту передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Неізольованою є кімната, яка пов»язана з іншою кімнатою спільним входом, а ізольованою є кімната, яка має окремий вихід в коридор загального користування або з квартири. Ізольовані кімнати можуть бути суміжними, якщо одна стіна у них спільна. Ізольованими можуть бути також кімнати, в загальній стіні яких є об»єдуючий їх дверний отвір, але у кожної з них є окремий вихід в коридор загального користування або з квартири.

З інвентаризаційної справи Львівського МБТІ №836 будинку №12 по вул. Ак. Філатова, у м. Львові, оглянутої судом апеляційної інстанції, вбачається, що квартира №7 у цьому будинку, згідно "поверхових планів", "журналу внутрішніх обмірів і підрахунку площ, приміщень, будівлі, експлікацій внутрішніх площ до плану житлового будинку, з початку ведення обліку будівлі по вул.Грузинській,12 (Філатова, 12) у м.Львові з 12.01.1949 року числиться, як окрема, ізольована квартира площею 12,0 кв.м., з зовнішнім окремим входом з подвір'я будинку і в подальшому її статус не змінювався, як і не здійснювалось перепланувань чи самочинних перебудов (а.с.11, 19, 29, 53,111,114,118,205).

З робочого абрису та поверхових планів першого поверху цього будинку станом на січень 1949 року та 26.VIII.1968 р. Вбачається, що суміжна стіна між квартирами №7 та №6 по вул.Грузинській,12 не містить креслень дверного отвору. Не містять такого і копії технічних паспортів на квартири №6 та №7 по вул. Ак. Філатова, 12 у м. Львові від 13.09.2009 р. (т.1 а.с.158-159, 180-181).

Отже, всупереч твердженням позивачів та висновкам суду першої інстанції, квартира №7 та квартира №6 згідно матеріалів інвентаризаційної справи та офіційних облікових даних є окремими ізольованими квартирами, їх приміщення ніколи не становили однієї квартири і жодних самовільних перепланувань та перебудов, які б свідчили про неправомірність утворення двох окремих квартир матеріалами справи не встановлено. Позивачами всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування цих обставин.

З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що ні кухня, ні туалет квартири №6 не є спільними для квартир №6 та№7, квартира №6 складається із житлової кімнати площею 16,8 м.кв., кухні 8,0 м.кв. та санвузла площею 5,1 м.кв., загальна площа квартири 29,9 кв.м, тобто, квартира №6 має окрему кухню і туалет.

За вищенаведеного, безпідставним, необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що судом першої інстанції безспірно встановлено, що квартири 6 і №7 у житловому будинку №12 по вул. Ак. Філатова у м. Львові в минулому становили цілісне житлове приміщення. В матеріалах справи відсутні найдені та допустимі докази на підтвердження таких висновків суду першої інстанції.

Безспірно встановленою обставиною є те, що розмір житлової площі квартири АДРЕСА_7 від 13.09.2009 р., в якій проживають позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7, становить 16,8 кв.м., а тому, у випадку приєднання до цієї квартири звільненого приміщення квартири №7 із загальною житловою площею 12,9 кв.м. (чи 12,0 кв.м.), загальний розмір жилої площі в користуванні позивачів буде перевищувати норму житлової площі, яка встановлена статтею 47 цього Кодексу (житлова площа на кожну особу не може перевищувати 13.65 кв.м, тобто, на двох осіб 27.3 кв.м).

Таким чином, колегією суддів встановлені обставини справи (вивільнення ізольованого житлового приміщення в іншій квартирі та перевищення загальної житлової площі, передбаченої законодавством, норми житлової площі на кожну особу, у випадку приєднання вивільненого приміщення до житла позивачів), які свідчать про відсутність правових підстав, передбачених ст.54 ЖК України, для надання квартири АДРЕСА_1 позивачам в порядку приєднання до квартири №6 в цьому ж будинку.

Невідповідність квартири позивачів санітарно-технічним вимогам та ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», на що посилаються позивачі та робиться покликання в рішенні суду, сама по собі не є підставою для покращення санітарно-технічного стану квартири позивачів за рахунок приєднання вивільненої спірної квартири №7 до квартири №6.

На думку колегії суддів покликання позивачів на те, що вони мають першочергове право на надання спірної квартири в порядку приєднання, оскільки обидві квартири є суміжними, неповноцінними та мають спільний санвузол, є безпідставними, оскільки перевіряючи доводи позивачів судом апеляційної інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи на житловий будинок № 12 по вул. Ак. Філатова у м.Львові, оригінали якої оглядалися судом апеляційної інстанції, квартири №6 та №7 є суміжними, оскільки мають спільну стіну, квартира №7 є ізольованим приміщенням, є окремою квартирою, з окремим входом, не пов»язана спільним входом з квартирою №6, у квартирах №7 та №6 не передбачено спільної кухні та туалету. Встановлені судом апеляційної інстанції зазначені обставини, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не спростовані позивачами належними та допустимими доказами.

Крім цього, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна від 12.12.2016 року, ОСОБА_5 є власником квартири №11 житлового будинку №67 на пр. Червоної Калини у м. Львові загальною площею 50.9 кв.м , житловою площею 27.7 кв.м, підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину, видане 11.04.2013 року, що свідчить про поліпшення його житлових умов.

З довідки ЛКП Хуторівка» від 16.12.2016 року № 4468 вбачається, що у квартирі №11 житлового будинку №67 на пр. Червоної Калини у м. Львові ніхто не зареєстрований.

А відтак, на момент зарахування на квартирний облік ОСОБА_5, який перебуває на обліку з 03.07.2013 року, на праві власності належала квартира №11 житлового будинку №67 на пр. Червоної Калини у м. Львові. ОСОБА_7 у квартирі №6 житлового будинку №12 по вул. Ак. Філатова зареєстрований з 15.01.2013 року.

З огляду на вищенаведене, надання спірної квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4, який перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді з 30.08.1995 р. за №19111 та у списку громадян для позачергового надання житла, (як ліквідатор аварії на ЧАЕС 1 категорії) з 17.11.2000 р. за №1301 без зняття його з квартирної черги, з видачею йому відповідного ордеру на вселення у спірну квартиру, не порушує законних прав та інтересів позивачів, які на квартирному обліку на покращення житлових умов перебувають лише з 03.07.2013 року за №24287. і з врахуванням того, що ОСОБА_5 на праві власності належить квартира №11 житлового будинку №67 на пр. Червоної Калини у м. Львові загальною площею 50.9 кв.м , житловою площею 27.7 кв.м, що свідчить про відсутність підстав для поліпшення його житлових умов.

Наведені в рішенні суду мотиви неправомірного надання спірного житла ОСОБА_4 з огляду на невідповідність розміру житлової площі мінімальним нормативам житлової площі встановлених чинним законодавством (13,65 кв.м.), є безпідставним, оскільки вказана норма, що визначена ст.47 ЖК України, у відповідності до ст.48 ЖК України, є максимальною межею, у випадку надання житла громадянам. При цьому мінімальний розмір визначається Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п.53 "Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР" затверджених постановою ОСОБА_9 міністрів УРСР від 11 грудня 1984 р. N 470 , жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Згідно постанови виконкому Львівської обласної ради народних депутатів і президії Львівського обласної ради профспілок від 07 січня 1985 р. за №24 середня забезпеченість житловою площею на одного мешканця у м.Львові становить 8,2 кв.м. Вказана норма є чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.10.2014 року №766 «Про надання квартири позачерговику міської ради», на підставі якого ОСОБА_4 була надана квартира АДРЕСА_1 з однієї кімнати загальною площею 12 кв.м., без комунальних вигод, було прийнято в межах повноважень виконкому у відповідності до положень ст.43 ЖК України та п.54 "Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР".

З огляду на викладене, подальша приватизація ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_6, яка була здійснена ним відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л (т.1 а.с.175) та отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 04.03.2015 року №Л-00194 (т.1 а.с.172), не порушують законних прав та інтересів позивачів, а тому вимога позивачів щодо визнання вказаного наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру є безпідставними.

На думку колегії суддів, з врахуванням положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 67 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою ОСОБА_9 міністрів УРСР від 11 грудня 1984 р. N 470, не ґрунтується на вимогах норм матеріального права і не підлягає до задоволення вимога позивачів щодо надання шляхом приєднання спірної квартири №7 до належної їм квартири АДРЕСА_7, оскільки рішення про надання жилого приміщення шляхом його приєднання до квартири приймає виконавчий комітет органу місцевого самоврядування, тобто, вирішення цього питання належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, і лише у випадку відмови органу місцевого самоврядування в наданні звільненого жилого приміщення спір може бути вирішений в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, заява ОСОБА_5, ОСОБА_7 про приєднання квартири № 7 до квартири № 6 у житловому будинку № 12 по вул. Ак. Філатова у м. Львові, не розглядалася, рішення про відмову виконкомом Львівської міської ради не приймалося, а рішення громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Львівської міської ради про неможливість позитивного вирішення даного питання, яке не оскаржувалося, не є доказом розгляду питання про приєднання квартири № 7 до квартири № 6 у житловому будинку № 12 по вул. Ак. Філатова у м. Львові компетентним органом.

Не підлягають до задоволення позовні вимоги про скасування наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л в повному обсязі та позовні вимог позивачів до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради та відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, оскільки згадані відповідачі рішень, якими б порушувалися права позивачів, не приймали.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу виконавчого комітету Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_9