Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/2093/15-ц Головуючий у 1-й інст. Свінцицький Л. В.
Категорія 20 Доповідач Худяков А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Худякова А.М.,

суддів: Товянської О.В.,

Григорусь Н.Й.,

при секретарі судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 03 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області - Камінська Л.В., ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнювала (а.с.71), та остаточно просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 15.12.2011 року, в частині його укладення з ОСОБА_3, як покупцем ? частини вищезгаданого будинку з господарськими будівлями і спорудами.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначала, що вказаний договір укладено під впливом психічного насильства зі сторони відповідача та його брата ОСОБА_9, а відтак він не відповідає її внутрішній волі, оскільки будинок придбавався нею одноособово. Гроші на купівлю будинку їй передала дочка ОСОБА_7, а відповідач не мав жодного

відношення до цих грошей. Її співмешканець ОСОБА_3 погрозами примусив внести його прізвище у договір купівлі-продажу, оскільки незаконно утримував у себе кошти від продажу нерухомого майна дочки.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 03 березня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати дане рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Апелянт посилається на незаконність й необґрунтованість судового рішення, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.12.2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3 купили в рівних частках житловий будинок с господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 за 178936 грн. (а.с.12). На час укладення вказаного договору ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

З п.8 даного договору вбачається, що сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості, у них відсутні заперечення щодо кожної з умов правочину, вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Договір купівлі-продажу підписаний сторонами без жодних застережень.

Під час судового розгляду позивачка підтвердила, що вона читала спірний договір, його підписала, хоча і бачила, що у договорі зазначений ОСОБА_3 у якості співвласника будинку.

Приватний нотаріус Коноваленко Л.В. зазначила, що сторони договору купівлі-продажу були обізнані з його змістом, оскільки перед підписанням договору його прочитали. Крім того, 15.12.2011 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 власноруч написали заяви про те, що гроші, витрачені ними на придбання частини житлового будинку та частини земельної ділянки (кожним), є їх особистою власністю.

Вищевказані заяви разом з іншими документами, що були подані нотаріусу для вчинення спірної угоди приєднані до матеріалів справи та досліджені в судовому засіданні (а.с.86).

Крім того, 02.02.2012 року позивачка зареєструвала своє право власності на ? частину придбаного будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав власності (а.с.7), а відтак знала і розуміла наслідки підписання спірного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

Згідно із ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК України ), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Згідно із ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст.212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому,

відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту укладення оспорюваного правочину внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідача або іншої сторони.

Є безпідставними доводи апелянта про те, що вона мала намір придбати будинок одноособово, оскільки кошти на його купівлю надала дочка, що підтверджується квитанцією від 29.11.2011 року, так як позов заявлений тільки з підстав, передбачених ст.231 ЦК України.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того, що безпосередньо перед підписанням спірного договору брат відповідача та відповідач погрожували їй, чинили психологічний тиск та змусили підписати цей договір. Звернення позивачки до Радомишльського РВ УМВС України у Житомирській області у квітні 2015 року з приводу конфлікту, що виник 10.04.2015 року між нею, ОСОБА_3 та ОСОБА_10, не є належним доказом, оскільки не стосується суті даного спору.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді