Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/1339/15-ц Головуючий у 1-й інст. Потапова Т.М.
Категорія 59 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Зарицької Г.В., Жигановської О.С.

при секретарі

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «КБ «ПриватБанк», відділу ДВС Бердичівського МРУЮ, відділу реєстраційної служби Бердичівського МРУЮ, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб - органу опіки і піклування Бердичівської міської ради, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О.В. про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними прилюдних торгів, свідоцтва про право власності та скасування реєстрації права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 травня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року позивачі звернулись до суду з позовом, який в подальшому уточнили та просили визнати недійсним договір іпотеки від 13.12.2005 р., укладений ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк») з ОСОБА_5 і ОСОБА_2, визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвою О.В. 31.10.2006 р. таким, що не підлягає виконанню, визнати недійсними прилюдні торги з продажу квартири АДРЕСА_1, які відбулися 29.02.2008 р., свідоцтво про право власності від 05.02.2008 р. видане ОСОБА_4 на підставі акта про проведення прилюдних торгів, скасувати реєстрацію права власності за ним на вказану вище квартиру.

Рішенням Бердичівського мськрайонного суду Житомирської області від 19.05.2016 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачі звернулись з апеляційною скаргою, в якій просять вищезазначене рішення суду скасувати та ухвали нове, яким задовольнити їх позовні вимоги повністю. Посилаються на те, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначають, що судом не було враховано порушення відповідачами при здійсненні реалізації спірного майна вимог Законів України «Про охорону дитинства» та «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей». Також не було взято до уваги того факту, що в разі укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування яким мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки і піклування, є підстави для визнання цих правочинів недійсними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для визнання договору іпотеки недійсним внаслідок його укладення без дозволу органів опіки і піклування, оскільки позивач ОСОБА_3 на час укладення договору іпотеки спірної квартири вже мав інше власне житло, відповідно усі права власника квартири, в тому числі право проживання, тому спірна квартира не була єдиним його житлом. Відмовляючи в задоволенні інших вимог, суд виходив з того, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі не підлягають доказуванню, зокрема, обставини щодо вчинення виконавчого напису нотаріусом, проведення прилюдних торгів, реалізація іпотечного майна, набуття права власності на квартиру ОСОБА_4, реєстрація цього права були предметом дослідження в інших судових справах за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5, у яких ухвалені рішення.

З таким висновком суду погоджується колегія суд дів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 13.12.2005 р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 і ОСОБА_5, як майновими поручителями за виконання позичальником ОСОБА_6 кредитних зобов'язань перед ЗАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 (а.с.14-16, т.1). З пояснень відповідача ОСОБА_5, який був допитаний в суді першої інстанції в якості свідка, вбачається, що на момент укладання договору іпотеки він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8

На підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О.В. від 31.10.2006 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу перед ЗАТ КБ «Приватбанк» (а.с.18, т.1). Квартира, належна іпотекодавцям, була реалізована з прилюдних торгів 29.02.2008 р. за ціною 105215 грн., покупцем став ОСОБА_4, якому видано свідоцтво про право власності від 05.12.2008 р. (а.с.19-24, т.1).

Постановою державного виконавця Бердичівського МРУЮ від 11.06.2015р. закінчено виконавче провадження по виконанню рішення суду про виселення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 із спірної квартири у зв'язку з його виконанням. В квартирі станом на червень 2015 року залишився неповнолітній ОСОБА_3, в паспорті якого міститься штамп про реєстрацію з 05.09.2013 р., про що складено акт державного виконавця від 09.06.2015 р. (а.с.163,164,165,т.1).

В матеріалах справи є копія довідки ОСББ «Автомобіліст» від 13.11.2013р., надана позивачами, в якій зазначено, що в квартирі АДРЕСА_1 з 05.04.2002 р. зареєстровані ОСОБА_2, син ОСОБА_5 та онук ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17 т.1).

На момент укладення договору іпотеки, позивач ОСОБА_3, який є сином ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_2, був малолітнім та проживав з батьком у спірній квартирі. Однак згідно іншої довідки ОСОБА_3 був зареєстрованим за місцем проживання і реєстрації його матері ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_4 з 1997 року.

02 грудня 2005р. ОСОБА_8 (матір'ю позивача) приватизовано вказану квартиру по АДРЕСА_4 в рівних долях на себе та сина ОСОБА_3 (позивача у справі). До заяви про оформлення приватизації житла від 03.11.2005 р. ОСОБА_8 було долучено довідку ДВЖРЕП № 1 про склад сім'ї, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_3 є зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_4 з 1997 року (а.с.23 т.2).

На запит суду першої інстанції МК ВЖРЕП №7 повідомило, що по АДРЕСА_4 зареєстрована ОСОБА_8, ОСОБА_3 був зареєстрований за вказаною адресою, однак вибув і зареєструвався 05.04.2002 р. по АДРЕСА_1 (а.с.251 т.1).

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст.177 СК України і ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст.9 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч.2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовами батьків, які зловживаючи своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що довідка про реєстрацію ОСОБА_3 у спірній квартирі з 2002 року суперечить документам про приватизацію квартири АДРЕСА_4, оскільки з останніх вбачається, що дитина на час приватизації була зареєстрована з матір'ю і на неї приватизована частка цієї квартири. Тобто на час укладення договору іпотеки позивач мав право власності на частину квартири і був забезпечений житлом.

Приватизація обох квартир пройшла з різницею в декілька днів: ОСОБА_2 і ОСОБА_5 отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 - 17.11.2005р., а ОСОБА_8 і ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 - 02.12.2005р.

Укладаючи договір іпотеки квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не визнали право проживання дитини в цій квартирі, вказавши, що треті особи не мають прав на квартиру, предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, відсутні вимоги інших осіб, в тому числі, тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку (п.п. 13.1, 13.6, 13.8 договору іпотеки).

Таким чином позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5 власноручно підписавши договір іпотеки, підтвердили те, що укладенням цього договору не порушені права дітей, зокрема права їх онука та сина ОСОБА_3

Передбачене ст. 177 СК України, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Такий самий правовий висновок, міститься у постановах ВСУ від 30 вересня 2015 року у справі №384цс15, від 20 січня 2016 року у справі №2940цс15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-3005цс15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-1793цс15, від 16 березня 2016 року у справі №6-2918цс15, які у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Отже при укладенні договору іпотеки права неповнолітньої дитини на користування житлом порушено не було. Відтак відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного договору не призвело до погіршення житлових прав дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України та ст.177 СК України, для визнання недійсним іпотечного договору.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: