Справа № 466/3205/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

при секретарі Степанюк Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

УСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 про стягнення боргу та 3 % річних за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем, 28 листопада 2012р., було укладено договір позики . На підтвердження укладення даного договору позики, відповідачем була власноручно написана розписка, яка засвідчує факт передачі їй грошової суми у розмірі 8500 (вісім тисяч пятсот) доларів США в борг.У Договорі зазначено, що відповідач позичила зазначену суму у позивача та зобовязується її повернути до 01.04.2013 року. Свідками отримання відповідачем вищевказаних грошових коштів, були її сусіди, ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

В червні 2015 року, ОСОБА_4 частково повернула позивачу суму боргу в розмірі 16 000,00 гривень (еквівалент 750,00 доларів США, на момент повернення цієї частини боргу), чим додатково підтвердила існування своїх боргових зобовязань.

Незважаючи на це, відповідач не виконала повністю свої зобовязання за договором позики та не повернула решту грошової суми в розмірі 7 750,00 доларів США, на вимогу позивача у встановлений договором строк.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із проханням повернути позичену суму грошових коштів, а також з метою досудового врегулювання спору, 23.03.2016 року надіслав їй відповідний лист-претензію про повернення суми позики та 3% річних, в якому просив виконати умови договору позики, а саме повернути решту суми позики, з врахуванням 3 відсотків річних від суми боргу за 1086 днів прострочення, в розмірі 224 551,00 грн., в термін до 28.03.2016 року. Проте, на усі попередні звернення та надісланий лист претензію позивача, відповідач жодним належним чином не відреагував, та не повернула решту суми боргу, чим відповідно порушила своє зобовязання щодо повернення коштів.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, в судове засідання 23.12.2016р. не з»явився.

Представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, надавши суду аналогічні пояснення зазначені у позові.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позов не визнала,в судове засідання 23.12.2016р. не з»явилась.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, підтримав пояснення відповідачки.

Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків, суд важає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частини 1 статті 11 Цивільно - процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин 3-4 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Судом належними доказами встановлено, що на підтвердження укладення договору позики від 28 листопада 2012р., ОСОБА_4 була власноручно написана розписка, яка засвідчує факт передачі їй грошової суми у розмірі 8500 (вісім тисяч пятсот) доларів США в борг.(а.с.7)

У Договорі зазначено, що відповідач позичила зазначену суму у ОСОБА_3 та зобовязується її повернути до 01.04.2013 року.

Свідками отримання відповідачем вищевказаних грошових коштів, були її сусіди, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були допитані судом та судом прийняті до уваги.

В червні 2015 року, відповідач частково повернула позивачу суму боргу в розмірі 16 000,00 гривень (еквівалент 750,00 доларів США, на момент повернення цієї частини боргу), чим додатково підтвердила існування своїх боргових зобовязань.

Незважаючи на це, ОСОБА_4 не виконала повністю свої зобовязання за договором позики та не повернула решту грошової суми в розмірі 7 750,00 доларів США, на вимогу позивача у встановлений договором строк.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зважаючи на вищевикладені обставини, відповідач не виконав свої зобовязання за договором позики та не повернув обумовлену грошову суму на вимогу позивача.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Цією статтею встановлена відповідальність за порушення грошового зобовязання, так боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із проханням повернути позичену суму грошових коштів, а також з метою досудового врегулювання спору, 23.03.2016 року надіслав ОСОБА_4 відповідний лист-претензію про повернення суми позики та 3% річних, в якому просив відповідача виконати умови договору позики, а саме повернути решту суми позики, з врахуванням 3 відсотків річних від суми боргу за 1086 днів прострочення, в розмірі 224 551,00 грн., в термін до 28.03.2016 року.(а.с.8,9)

Проте, на усі попередні звернення та надісланий лист претензію позивача, відповідач жодним належним чином не відреагував, та не повернула решту суми боргу, чим відповідно порушила своє зобовязання щодо повернення коштів.

Відповідач прострочив виплату заборгованості за договором позики на 1093 дні (станом на момент подання позову).

Зважаючи на вищенаведене, сума боргу відповідача, станом на 29.03.2016 року, становить 7750 (сім тисяч сімсот пятдесят) доларів США, що в еквіваленті складає, згідно з курсом НБУ, станом на 29.03.2016 року 203 670,00 грн., три відсотки річних від суми боргу за 1093 дні прострочення, становить 18 296,82 грн., згідно розрахунку (додаток)), всього 221 966,82 гривень.

Так, статтею 509 ЦК України визначено поняття зобов'язання та підстави його виникнення - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України), Правилами статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а відповідно до частини 1 статті 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, у Постанові судової палати у цивільних справах Верховний суд України у справі за № 6-36цс14 від 02 липня 2014 року роз'яснив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач не виконала умови договору позики від 28 листопада 2012р. у повному обсязі, а тому позовні вимоги позивача є підставними і підлягають до задоволення.

Згідно статтею 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 88, 169, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України,суд,-

ВИРІШИВ :

позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1,ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2,ІПН НОМЕР_2,суму боргу за договором позики в розмірі 7750(сім тисяч сімсот п»ятдесят)доларів США,що в еквіваленті до курсу НБУ станом на 29 березня 2016 року становить-203 670,00 грн.(двітсі три тисячі шістсот сімдесят гривень 00 коп.) та три відсотки річних від суми боргу за 1093 дні прострочення,у розмірі 18 296,82 грн.ю(вісімнадцять тисяч двісті дев»яносто шість гривень 82 коп.),а всього 221 966,82 грн.(двісті двадцять одна тисяча дев»ятсот шістдесят шість гривень 82 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1,ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2,ІПН НОМЕР_2, судовий збір , сплачений позивачем при зверненні до суду, в розмірі 2219,66 грн.(дві тисячі двісті дев»ятнадцять грн.66 коп.)

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м.Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_7