ухвала

іменем України

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі - КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у квартирі № 81, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, де проживають відповідачі. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачами свого обов'язку зі сплати за надані послуги станом на 06 лютого 2015 року у них виникла заборгованість, що підтверджується оборотною відомістю з особового рахунку. 21 липня 2011 року за заявою КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» Ленінським районним судом м. Вінниці видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 8 612 грн 83 коп. за період з жовтня 2007 року по квітень 2011 року. Проте станом на 02 лютого 2015 року зазначена заборгованість не погашена. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідачів 24 748 грн 92 коп., з яких: 17 772 грн 55 коп. - заборгованість за спожиті послуги централізованого теплопостачання; 5 277 грн 16 коп. - інфляційні втрати та 1 699 грн 21 коп. - 3 % річних.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» солідарно з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, заборгованість у розмірі 24 748 грн 92 коп., з яких: 17 772 грн 55 коп. - заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, 1 699 грн 21 коп. - 3 % річних та 5 277 грн 16 коп. - інфляційні втрати. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним витягом з реєстру особових рахунків житлового фонду комунального підприємства ОЦ житлово-комунального господарства м. Вінниці від 31 грудня 2014 року (а. с. 6).

КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» надає відповідачам послуги з теплопостачання, що підтверджується реєстром навантажень об'єктів, теплопостачання яких здійснюється КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», та реєстром будинків згідно зі звітами енергоаудиту (а. с. 37-39).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості борг відповідачів за період з травня 2011 року по січень 2015 року становить 24 748 грн 92 коп. та складається із: заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання - 17 772 грн 55 коп., 3 % річних - 1 699 грн 21 коп. та інфляційні втрати - 5 277 грн 16 коп.

Також встановлено, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачами свого обов'язку зі сплати за надані послуги за заявою КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» 21 липня 2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці було видано судовий наказ, яким стягнуто ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за спожиту теплову енергію, яка станом на 27 травня 2011 року становила 10 065 грн (а. с. 7).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2013 року у прийнятті заяви КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення боргу з ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було відмовлено на підставі п. 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України у зв'язку із тим, що вбачався спір про право.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2014 року позов КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання, 3 % річних та інфляційних втрат було залишено без розгляду на підставі ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України у зв'язку із повторною неявкою повідомленого належним чином позивача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач є виконавцем послуг з теплопостачання, які надаються та споживаються відповідачами, проте своєчасно та у належному розмірі не оплачуються. При цьому відсутність письмового договору між сторонами не є підставою для несплати отриманих комунальних послуг.

Крім того, суд зазначив, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки переривався неодноразовими зверненнями позивача до суду із заявами про стягнення заборгованості.

Із такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону України обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі.

У зв'язку із наведеним доводи відповідачів про відсутність договору з комунальним підприємством теплових мереж не є підставою для несплати наданих і отриманих ними послуг з теплопостачання.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте не можна погодитися із висновками судів щодо застосування положень ЦК України про позовну давність.

Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК Українисудовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи, що судовий захист позивача на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, тому подання КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває позовну давність.

Разом з тим суди попередніх інстанцій не врахували, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Згідно зі ст. 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Так, вбачається, що судовий наказ датований 21 липня 2011 року, разом з тим позивач, пред'явивши позов у березні 2015 року, просив про стягнення заборгованості з теплопостачання за період, починаючи з травня 2011 року, що знаходиться поза межами трирічного строку подання до суду заяви про видачу судового наказу.

Крім того, переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, ст. ст. 119, 120 ЦПК України. Тому, якщо судом відмовлено у відкритті провадження (ч. 2 ст. 122 ЦПК України) або позовну заяву повернуто (ч. 3 ст. 121 Кодексу), перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості та підсудності справ.

Також з огляду на положення ч. 1 ст. 265 ЦК Українизалишення судом позову без розгляду з підстав, зазначених у ч. 3 ст. 207 ЦПК України, не зупиняє перебігу позовної давності, тобто перебіг позовної давності, що розпочався до подання позову, продовжується в загальному порядку.

Таким чином, перебіг позовної давності був перерваний у зв'язку з поданням КП «Вінницяміськтеплоенерго» заяви про видачу судового наказу, а не пред'явленням позову, який ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2014 року залишено без розгляду.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212-214, 303, 315 ЦПК України на вищевикладені положення закону уваги не звернули, не надали належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не перевірили у повному обсязі фактичних обставин, які мають суттєве значення для вирішення справи, зокрема, дійшли передчасного висновку про додержання позивачем строку позовної давності, не визначивши належним чином початок його перебігу.

Також поза увагою суду залишилося те, що судовим наказом Ленінського районного суду м. Вінниці від 21 липня 2011 року було стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за спожиту теплову енергію станом на 27 травня 2011 року, при цьому у даному позові КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» знову порушує питання про стягнення заборгованості починаючи з травня 2011 року.

Отже, задовольняючи позов у повному обсязі, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не перевірили доводів відповідачів про сплив позовної давності за вимогами починаючи з жовтня 2007 року та, відповідно, не з'ясували, за який період підлягає стягненню заборгованість за надані послуги з теплопостачання, внаслідок чого не з'ясували дійсний розмір заборгованості з оплати за надані послуги.

Разом з тим не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості нарахування плати за послуги з теплопостачання за двоставковими тарифами, оскільки розрахунок за опалення між споживачами та КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за двоставковими тарифами відбувається на підставі рішень виконавчого комітету Вінницької міської ради 23 липня 2009 року № 1647 «Про затвердження двоставкових тарифів на теплову енергію, опалення та одноставкових тарифів на підігрів води та гаряче водопостачання для населення, що виробляється КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та від 28 жовтня 2010 року № 3006 «Про коригування двоставкових тарифів на надання послуг з централізованого опалення та одноставкових тарифів на надання послуг з централізованого постачання гарячої води для населення, що виробляється КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго».

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанцій повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К. Парінова