Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О., Парінової І.К., Маляренка А.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Хортицький районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_7

У зазначеній квартирі зареєстрований член сім'ї колишньої власниці квартири ОСОБА_8 - ОСОБА_6, у подальшому шлюб між ними було розірвано.

Уточнивши під час розгляду справи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_5 просила усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування цією квартирою та зняття його з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено. Усунуто ОСОБА_5 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1, визнавши ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язавши Хортицький районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області зняти ОСОБА_6 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення у справі про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 перебував з ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 2009 року по 9 квітня 2015 року. Згідно довідки від 22 червня 2015 року № 1236, виданої центром обслуговування абонентів № 6 міське комунальне підприємство «Основаніє», відповідач значиться зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_1 з 6 грудня 2007 року. ОСОБА_8 була власником спірної квартири згідно договору купівлі-продажу від 27 серпня 2007 року, укладеного між нею, як продавцем, та її колишнім чоловіком ОСОБА_9, як продавцем (а. с. 76-77 ). Згідно договору дарування від 15 квітня 2015 року ОСОБА_8 подарувала спірну квартиру ОСОБА_7 (а. с. 78-79). 15 травні 2015 року ОСОБА_7 уклала договір купівлі-продажу зазначеної квартири з ОСОБА_5 (а. с. 5-6).

Встановивши вищезазначені обставини у справі, а також те, що власником спірної квартири є позивач, а у відповідача, відповідно, було похідне право на користування квартирою від прав попереднього користувача ОСОБА_8 яке втрачено, та між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 жодних правових зв'язків немає, суд першої інстанції на підставі ст. 406 ЦК України дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, внаслідок зміни обставин за яких за останнім таке право встановлювалося.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції, однак разом із цим вважав, задоволення позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідача такими, що не відповідають вимогам ЦК України.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи із того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи даний спір суди неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, дійшли помилкового висновку про його задоволення на підставі ст. 406 ЦК України.

При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо правопідставності та обґрунтованості застосування ст. 406 ЦК України. Місцевому суду у відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України необхідно уточнити позовні вимоги при новому розгляді справи з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення цих судів підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді: М.В. Дем'яносов А.О. Леванчук І.К. Парінова А.В. Маляренко