У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно збережених грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про повернення безпідставно збережених грошових коштів, посилаючись на те, що в провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області перебувала справа № 1306/7710/2012 за її позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про розірвання договору доручення від 08 червня 2012 року, стягнення грошових коштів, що становлять заборгованість за цим договором, відповідно до ст. ст. 638, 1000, 1003, 1007 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року у зв'язку з невиконанням зобов'язань відповідачами з підстав, передбачених ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір доручення від 08 червня 2012 року розірвано, стягнуто з ОСОБА_4 на користь заявника 133 388,25 грн заборгованості.

Рішенням установлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір доручення від 08 червня 2012 року на купівлю автомобіля за кордоном (Республіка Польша). Позивач передала авансом відповідачу 12 500 євро на купівлю автомобіля та 965 доларів США на відшкодування витрат, пов'язаних із виконанням доручення, які залишились неповернуті позивачці. Відповідач зобов'язання за договором не виконав, кошти не повернув.

Вважає, що з моменту розірвання договору (набранням рішенням суду законної сили) договірні відносини між нею і відповідачем припинилися, отже, у відповідача перестали існувати передбачені договором підстави для збереження авансу, раніше нею виданого.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення,виходив із суми заборгованості за договором доручення (12 500 євро та 965 доларів США) із розрахунку, встановленого Національним банком України офіційного курсу євро та долара США до гривні на день пред'явлення позову (05 вересня 2012 року), а саме: 1005,40 грн за 100 євро та 799,30 грн за 100 доларів США, що відображається на офіційному сайті Національного банку України.

Станом на 11 червня 2015 рокуофіційний курс євро та долара США до гривні істотно зріс і становить відповідно 23,858841 грн - євро та 21,153330 грн - долар США, що відображається на офіційному сайті Національного банку України, що з урахуванням неоплаченого боржником боргу, позбавляє її в значній мірі того, на що вона розраховувала при прийнятті названого судового рішення: різниця між стягнутою за рішенням суду грошовою сумою в гривнях та грошовою сумою, яка підлягає сплаті їй боржником в гривнях, виходячи з курсу євро та долара до гривні на сьогодні, становить 185 260 грн 22 коп., з розрахунку: сума авансу за договором доручення в євро та доларах США на день прийняття рішення - 133 388,25 грн (у тому числі 12 500 євро, що еквівалентно 125 675,00 грн (12 500 євро х 10,0540 грн) за курсом НБУ станом на 05 вересня 2012 року, та 965 доларів США, що еквівалентно 7713,25 грн за офіційним курсом НБУ станом на 05 вересня 2012 року - 799,30 грн за 100 дол. США); сума авансу за договором доручення в євро та доларах США на сьогодні - 318 648 грн 47 коп. (у тому числі в євро - 298 235 грн 51 коп. (12 500 євро х 23,858841 за офіційним курсом НБУ станом на 11 червня 2015) та в доларах США - 20 412 грн 96 коп. (965 доларів США х 21,153330 за офіційним курсом НБУ на 11 червня 2015 року).

Отже, з моменту набрання законної сили рішеннямапеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року про розірвання договору доручення, внаслідок чого він був припинений, відповідач безпідставно зберігає передану йому нею суму авансу - 7764,85 євро за офіційним курсом НБУ станом на 11 червня 2015 року. Тому ця сума є безпідставно збереженою відповідачем і на підставі ст. 1212 ЦКУкраїни має бути повернена їй відповідачем. При іншому підході на стороні відповідача мала б місце необгрунтована вигода. Одержувач коштів, ухиляючись від їх повернення,вважається особою, яка безпідставно зберігає кошти, а тому просить стягнути вказану вище суму та проценти за користування грошовими коштами.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно збережені кошти в сумі 7 764,85 долари США в гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу і проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1 484,96 євро в гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вказував на те, що позивач в результаті розірвання договору доручення отримала не всі кошти, які нею було передано, оскільки за рішенням суду яким було розірвано договір доручення, стягнуто передані кошти в еквіваленті до гривні, а офіційний курс євро та долара США до гривні значно зріс, тому розмір стягнутої суми у гривні за судовим рішенням необхідно визначити в еквіваленті до іноземної валюти станом на 11 червня 2015 року, а решту стягнути з відповідача з підстав, передбачених 1212 ЦК України. Крім цього, підлягають стягненню відсотки за користування чужими грошовими коштами з підстав, передбачених ст. 536 ЦК України.

Апеляційний суд погодився з мотивами та висновками суду першої інстанції, закривши провадження у справі в частині стягнутих процентів за користування коштами у зв'язку з відмовою від цієї позовної вимоги.

Проте таких висновків апеляційний суд дійшов передчасно.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Вказаним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Установлено, що 08 червня 2012 року між сторонами було укладено договір доручення на купівлю автомобіля за кордоном (Республіка Польша). На виконання цього договору ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 12 500 євро на купівлю автомобіля та 965 доларів США на відшкодування витрат, пов'язаних із виконанням доручення. Відповідач договір не виконав та кошти не повернув.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору доручення відмовлено. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Розірвано вказаний договір доручення, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 133 388,25 грн (12 500 євро та 965 доларів США в еквіваленті станом на 05 вересня 2012 року).

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 02 липня 2015 року рішення апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року виконано (а. с. 71).

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Однак, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, судом установлено, що судове рішення про розірвання договору доручення виконано відповідачем до ухвалення судом першої інстанції рішення і цим рішенням стягнуто суму коштів, переданих позивачем відповідачу за договором в еквіваленті, який цим рішенням було розірвано.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Переглядаючи рішення в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на зазначені положення закону та обставини справи увагу не звернув, не перевірив законність ухваленого рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги та не усунув допущених районним судом недоліків.

Апеляційний суд не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, оскільки рішенням суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, стягнута сума, яка визначена як різниця в курсі валют на момент ухвалення рішення та на момент його виконання, кошти, які позивач отримав за договором доручення, стягнуто судовим рішенням, яке виконано; вказуючи на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, суд не звернув уваги на те, що у справі, яка переглядалася Верховним Судом України, кошти за розірваним договором купівлі-продажу повернуті не були, а в даній справі судові рішення виконано до ухвалення судом першої інстанції рішення; суд не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги та не навів відповідних фактів, які спростовують ці доводи; не звернув уваги на те, що в разі зменшення розміру суми під час виконання рішення внаслідок інфляційних процесів по відношенню до іноземної валюти існують інші передбачені законодавством способи захисту порушеного права, в тому числі ст. 536 ЦК України.

Отже, суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова