Справа №793/2/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого судді - В.Л. Маренюка

при секретарі - Н.В. Філіпчак

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 до Уманського міськрайонного суду про разову риночну компенсацію,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до Уманського міськрайонного суду про разову риночну компенсацію.

На підставу своїх вимог спирається на те, що Уманський суд прийняв скаргу позивача на постанову слідчого, справа 705/4518/15к-1 кс/705/845/15, яка підлягала розгляду на протязі 72 год. згідно ст. 306 КПК України. Але справа і досі не розглянута.

Для позивача важливо, щоб суд гарантував нормальну процедуру не як орган правосуддя, а будь-яка інша установа, що дотримується своїх зобов'язань. Від цих проблем позивач втомився морально і фізично і на думку позивача йому заподіяна шкода з урахуванням риночних факторів і часових рамок на суму 5370 грн. (прожитковий мінімум для непрацездатних 1074 грн. х 5)., що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Позивач в судове засідання не зявився, але в своїй позовній заяві він просить справу розглядати у його відсутності.

Представник Уманського міськрайонного суду в судове засідання не зявився, але надав суду письмову заяву, згідно якої просить справу розглядати у його відсутність та заперечував на задоволення позову.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи із наступного:

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 15 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із розяснення пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади», що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Згідно з розясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» у розумінні положень ч. 1 ст. 2, п. 1, 7 і 9 ст. 3, ст. 17, ч.3 ст. 50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є субєктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у звязку з розглядом судових справ.

Зазначені розяснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказаними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, повязаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи визнання права на отримання від суду (судді) обґрунтованої відповіді на звернення; на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності суддів; на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів (суддів) при здійсненні ними своїх повноважень, гарантованих Конституцією України) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Таким чином, оскарження дій судді чи суду, що повязані з ухваленням рішення у справі або постановленням ухвали можливе лише в порядку, визначеному процесуальним законом. Оскарження таких дій шляхом подання скарги чи позовної заяви до іншого суду першої інстанції є неприпустимим, оскільки суперечить принципу незалежності суддів та недопущення впливу на них, закріпленого ст. 126 Конституції України.

Частиною 5 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Тому, суд, в даному випадку не може бути відповідачем у цивільній справі, за винятком вищезазначених обставин та випадків, коли суддя виступає в якості будь-якої особи у справах, що не повязані із здійснення ним правосуддя.

Крім того позивач, згідно вимог ст. 60 ЦПК України не надав суду доказів та не довів суду ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно зі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Норми ст. ст. 57, 59 ЦПК України, передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивачата стягнення на користь позивача з відповідача разової компенсації, оскільки лише копія скарги (а.с. 3) та копії адміністративної скарги і нагадування (а.с. 4) не містять необхідної та достатньої для того доказової бази.

Враховуючи зазначене, керуючись ст. ст. 62, 126 і 129 Конституції України ст. ст. 10, 11, 57-60, 213, 215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1176 ЦК України-

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до Уманського міськрайонного суду Черкаської області про разову риночку компенсацію.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Черкаської області через Маньківський районний суд на протязі десяти днів.

Суддя В.Л. Маренюк