Провадження № 2/127/1376/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого судді: Овсюка Є.М.

при секретарі: Олійник І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «ОТП Банк» у якому просив визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №CM-SMEB01/316/2008 від 18.08.2008 року, що був підписаний між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ним.

Позов мотивовано тим, що: 1) відповідач всупереч положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»не надав позивачу перед укладенням кредитного договору необхідної доступної, достовірної та своєчасної інформації у письмовій формі про кредитну послугу; 2) оскаржуваний кредитний договір всупереч положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі - «Закон») та п. 3.1-3.4. розділу 3 Постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»(надалі - «Постанова правління НБУ №168») не містить інформації про сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту, графіку платежів та інше; 3) кредитний договір всупереч положень ч. 1 - 3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить несправедливі умови та жорсткі обов'язки.

У судовому засіданні представником ОСОБА_1 ОСОБА_4 позовні вимоги були підтримані у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві. Сам ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, доказів поважності неявки у судове засідання не надав. Присутні представники, як позивача, так і відповідача не заперечували проти розгляду справи у відсутності позивача.

Представник відповідача ОСОБА_2 пред'явлений позов не визнав у повному обсязі з тих підстав, що відповідачем як перед підписанням кредитного договору, так і під час його укладення та виконання були дотримані вимоги Закону та Постанови правління НБУ №168. Зокрема, АТ «ОТП Банк» повідомило ОСОБА_1 у письмовій формі перед укладенням кредитного договору про умови кредитування про що свідчить підпис позивача на інформаційному листі «Іпотечний світ OTPBank» представникам Малого та Середнього бізнесу» та анкеті-заявці на отримання кредиту на купівлю нерухомості під заставу нерухомості для усіх категорій позичальників. Крім того, оскаржуваний кредитний договір містить графік платежів та інформацію про сукупну вартість кредиту, реальну відсоткову ставку та інше.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 01.12.2005 року) визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

п. 23 ч. 1 вказаного Закону передбачено, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі №15-рп/2011 (1-26/2011) за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), вказано, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.

За наведених обставин правовідносини, які виникли на підставі оскаржуваного позивачем кредитного договору регулюються у тому числі положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

ч. 2 ст. 11 Закону встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Ч. 4 ст. 11 Закону передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Також, регулювання відносин з надання споживчого кредиту, надання інформації про умови кредитування, встановлення вимог до змісту договорів про надання споживчого кредиту здійснюється ПостановоюПравління Національного банку України №168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу проумови кредитування та сукупну вартість кредиту», зокрема, п.3.1-3.6.

Судом було встановлено, що 18 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», був укладений кредитний договір №СM-SMEB01/316/2008 (надалі - «кредитний договір»). Відповідно до умов укладеного договору відповідач зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 275 000,00 (двісті сімдесят п'ять тисяч) дол. США для придбання нерухомого майна, а саме: квартири в житловому будинку №1, загальною площею 220,8 (двісті двадцять цілих і вісім десятих) кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1

Крім того, позивачем були підписані: лист Іпотечний світ OTPBank представникам малого та середнього бізнесу, який містив інформацію умови кредитування (мету надання кредиту, можливі валюти для надання кредиту, відсоткові ставки за користування кредитом, розміри комісій за дострокове погашення кредиту, орієнтований графік погашення кредиту на ін.), а також анкета-заява на отримання кредиту на купівлю нерухомості під заставу нерухомості для усіх категорій позичальників, у якій було зазначено, що підписання цієї анкети ОСОБА_1 підтверджує, що банк надав йому у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 року.

Тому, позивач безпідставно посилається на не виконання відповідачем вимог ч. 2 ст. 11 Закону та п. 2.1. Постанови правління НБУ №168 щодо не надання йому перед укладенням кредитного договору письмової інформації про умови кредитування.

Крім того, п.п. 1.5.1. п. 1.5. частини №2 кредитного договору було передбачено, що погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів (додаток №1 до цього договору), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок.

Разом з оскаржуваним кредитним договором між позивачем та відповідачем був підписаний додаток №1 до нього (графік платежів) від 19.08.2008 року, яким, зокрема, були визначені: сума наданого кредиту (275 000,00 дол. США); дата надання кредиту (19.08.2008 року); дата першого погашення (15.09.2008 року); відсоткова ставка (14,50%); супутні витрати позичальника при оформленні кредиту (4 392,40 дол. США); абсолютне значення подорожчання кредиту (418 918,43 дол. США); загальна сума виплат за кредитом (692 276,05 дол. США), розмір щомісячних платежів та інше.

До кредитного договору вносилися зміни та доповнення на підставі укладених між позивачем та відповідачем додаткових договорів №1 від 15.04.2009 року, №2 від 15.04.2010 року, №3 від 15.02.2011 року; №4 від 15.09.2011 року; №5 від 17.04.2012 року; №6 від 14.04.2014 року.

Разом з укладенням додаткових договорів до кредитного договору між ОСОБА_1 та відповідачем були підписані нові додатки №1 (графіки платежів), які як і додаток №1 (графік платежів) від 19.08.2008 року містили інформацію зокрема, про: суму наданого кредиту; дату реструктуризації; розмір відсоткової ставки; дату першого погашення; дату останнього погашення; розмір реальної процентної ставки; розмір абсолютного значення подорожчання кредиту; загальну суму платежу по кредиту, розмір щомісячних платежів та інше.

Наведені обставини у повній мірі спростовують твердження позивача про відсутність у кредитному договорі обов'язкової інформації, що передбачена ч. 4 ст. 11 Закону та п. 3.1.-3.4 Постанови правління НБУ №168.

Згідно ст. 18 Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Водночас згідно ч. 6 цієї статті, договір споживчого кредиту може бути визнаний недійсним у цілому лише на вимогу споживача у випадку, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору.

Згідно правової позиції Верховного суду України в справі №6-80цс12, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільно процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки, позивачем не були заявлені вимоги про визнання окремих положень кредитного договору недійсними, зокрема, п.п. 1.3.5. п. 1.3. частини 2, п. 2 частини 1, п.п. 2.3.7. та п.п. 2.3.12. п. 2.3. частини 2, не надано судового рішення, яким вказані положення кредитного договору визнані недійсними та не доведено, що визнання недійсними зазначених умов договору зумовлює зміну інших положень кредитної угоди, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, судом були відхилені вказані доводи, як підстави для визнання недійсним оскаржуваного кредитного договору в цілому.

Ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Цивільно процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ст. 57 Цивільно процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В силу ст.. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи, що Позивачем не було доведено наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним, керуючись положеннями ст. ст. 203, 204, 215, 627 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору №CM-SMEB01/316/2008 від 18.08.2008 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: