РІШЕННЯ

Іменем України

28.12.2016 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого- судді Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та судових витрат,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд з позовом, який уподальшому уточнила через своїх представників та просить стягнути із відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 392,91 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахункув розмірі 10391,04 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог покликається на те, що 04.05.2012 року між нею та ФОП ОСОБА_2 укладено трудовий договір, відповідно до умов якого, її прийнято на посаду головного бухгалтера.

З 10.10.2012 року вона знаходилась на лікарняному по вагітності та пологах, а з 27.02.2013 року у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

26.12.2015 року вона була звільнена, однак повного розрахунку із нею проведено не було.

Відтак, із покликанням на ст.ст. 83, 116, 117 КЗпП України, просить стягнути із відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 392, 91 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 10391,04 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні представники позивача уточнені позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним в позовній заяві , просять позов задовольнити .

Представник відповідача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав . та пояснив, що ними визнаються первісні позовні вимоги від 08.06.2016 року про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 392,91 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахункув розмірі 5143,68 грн., про що ними будо подано заяву в порядку ст. 174 ЦПК України. Вважає, що вини відповідача у невиплаті даних коштів немає, відтак просить розглядати первинні позовні вимоги та задоволити їх.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що уточнені позовні вимоги підлягають до задоволення.

Так, судом встановлено, що 04.05.2012 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено трудовий договір,який зареєстрований у Львівському міському центрі зайнятості 10.05.2012 року за № 2, відповідно до умов якого, її прийнято на посаду головного бухгалтера.

26.12.2015 року, ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін згідно із п.1 ст. 36 КЗпП України, відповідно до Наказу № 2015/12/01 від 14.12.2015 року.

01.02.2016 року позивач звернулася до відповідача листом із проханням провести повний розрахунок по заробітній платі , та компенсації за невикористані відпустки (а.с.8).

Згідно відповіді довіреної особи ФОП ОСОБА_2В від 15.02.2016 року, у задоволенні такого клопотання відмовлено із покликанням на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16.12.2015 року (а.с.9).

Разом з тим, як встановлено судом, 16.12.2014 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 2н/465/905/14 про стягнення із ФОП ОСОБА_2 заборгованості по нарахованій, проте не виплаченій заробітній платі в розмірі 6312,36 грн. на користь ОСОБА_1

29.12.2014 року, при розгляді заяви ФОП ОСОБА_2 про скасування судового наказу, ухвалою Франківського районного суду м. Львова судовий наказ № 2н/465/905/14, скасований (а.с.24-25).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства , установи, організації провадиться в день звільнення.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, судом приймаються розрахунки представників позивача, що загальна сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі за період з 27.12.2015 року по 11.10.2016 року становить 10391,04 грн.,оскільки такий розрахунок грунтується на об"єктивних даних та не спростовується відповідачем.

Статтею 233 КЗпП України, передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до приписів ч. 2 цієї статті, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, чинним законодавством України передбачено обовязок роботодавця виплачувати заробітну плату у визначені строки. Проте, відповідач таких виплат не здійснював, відтак, суд приходить до переконання , що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати в розмірі - 10391,04 грн. підлягають задоволенню.

Вирішуючи даний спір , суд виходить з вимог ч.2 ст.47 КЗпП України , якою передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідач і наданий час, тобто на час судового розгляду справи, не провів остаточного розрахунку з позивачем, а тому , суд виходить з уточнених позовних вимог позивача та вважає такі належними.

Суд бере до уваги те, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (надалі -Порядок).

У відповідності з п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п.5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п.8 цього Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством -календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

Правилами ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми можуть бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Оскільки, розрахунок з позивачем не проведено, стягненню підлягає середньомісячний заробіток за період з 27.12.2015 року по 11.10.2016 року в сумі 10391,04 грн. , з розрахунку 52,48 (середньоденний заробіток) х 198 робочі дні = 10391,04 грн.

Працівник має право на щорічну відпустку, термін якої, встановлюється законодавством України.

Відповідно до вимог статтей 74, 83 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на цей період місця роботи (посади) і заробітної плати. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Якщо працівник, з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому, слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом Про відпустки (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Так, відповідно до умов трудового договору від 04.05.2012 року , ОСОБА_1 мала право на 24 календарні дні відпустки за робочий рік. Пропрацювавши в ФОП ОСОБА_2 з 04.05.2012 року по 10.10.2012 року , позивач отримала право на відпустку тривалістю 11 календарних днів, які не були нею використані.

Відтак, з урахуванням безспірності розрахунків представника позивача, стягненню із відповідача за невикористану відпустку тривалістю 11 календарних днів, підлягає сума в розмірі 392,91 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача ґрунтуються на матеріалах справи і відповідачем не спростовані, хоч суд і забезпечив таке право останнього, у тому числі покладенням обов"язків представити суду докази протилежного, який сторона не виконала.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов"язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки.

Відповідно до ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку , але не більше двох місяців з дня відкриття провадження.

Відповідно до ст.с.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач довів свої вимоги щодо відновлення порушених прав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Судові витрати підлягають стягненню із відповідача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 10, 169, 208-210, 212- 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Уточнені позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 ( ідентифікаційний код фізичної особи НОМЕР_1, юридична адреса: м. Львів, вул. Д. Апостола, буд. № 10 офіс 4) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_2) компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 392 (триста девяносто дві) грн. 91 коп. та середньомісячний заробіток за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні з роботи за період з 27 грудня 2015 року по 11 жовтня 2016 року в розмірі 10391 (десять тисяч триста девяносто одну) грн.. 04 коп., а всього стягнути суму в розмірі 10783(десять тисяч сімсот вісімдесят три) грн. 95 коп.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 ( ідентифікаційний код фізичної особи НОМЕР_1, юридична адреса: м. Львів, вул. Д. Апостола, буд. № 10 офіс 4) на користь держави судовий збір у розмірі 553 ( п"ятсот п"ятдесят три) грн. 65 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з часу його проголошення до апеляційного суду Львівської області через суд, що ухвалив рішення.

Суддя В. Кузь