Номер провадження: 22-ц/785/978/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Колмакові В.І.

за участю: представників позивачки ОСОБА_3, її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_9, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

22 січня 2008 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, який неодноразово уточнювала в частині збільшення предмету та підстав позову, обґрунтовуючи вимоги тим, що 07 травня 2012 року між нею, ОСОБА_3, та ОСОБА_6 було укладено договір позики, за яким вона отримала у борг 944 000,00грн., що було еквівалентно 118 000,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 07.11.2012 року. З метою забезпечення виконання зазначеного договору між сторонами був укладений договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є зазначені житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д. 28.11.2012 року відповідачка ОСОБА_6 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що вона, ОСОБА_3, свої зобов'язання за договором позики не виконала. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 були задоволені частково: в рахунок погашення загальної суми заборгованості за договором позики від 07.05.2012 року у розмірі 1 308 208 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, розташовані по вул. Костанді, 3-Д у м. Одесі, шляхом продажу предмета іпотеки з укладенням договору купівлі-продажу, засвідченого нотаріусом, з іншою особою - покупцем у відповідності до вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку», тобто на підставі зазначеного рішення відповідачка ОСОБА_6 набула право укласти договір купівлі-продажу на предмет іпотеки за договором позики від 07.05.2012 року. 22 грудня 2014 року між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були укладені оскаржувані договори, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2014року за її касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року було відкрито касаційне провадження та зупинено виконання цього рішення до закінчення касаційного провадження у справі. При цьому відповідачці ОСОБА_6 як стороні у справі про зупинення виконання вказаного рішення апеляційного суду до закінчення касаційного провадження було відомо. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015року, рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2015 року було скасовано, справа направлена на новий апеляційний розгляд. Тому станом на 22 грудня 2014 року - на момент укладення оспорюваних договорів, право на продаж предмету іпотеки: нерухомого майна: житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Костанді, 3-Д, в м. Одесі, а також земельної ділянки, площею 0,0150 га, за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д, які на праві власності належали їй, ОСОБА_3, у відповідачки ОСОБА_6 було відсутнє.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. В матеріалах нотаріальної справи стосовно договорів купівлі-продажу нерухомого майна, витребуваної у приватного нотаріуса ОСОБА_10, міститься заява-попередження (про реалізацію своїх прав) відповідачки ОСОБА_6 від 04.06.2014 року, яка адресована їй, ОСОБА_3, щодо доведення до відома її про свій намір реалізації своїх прав як іпотекодержателя за іпотечним договором згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року. Але, на її думку, ця заява-попередження не може бути прийнята до уваги, оскільки право на розпорядження предметом іпотеки виникло у відповідачки ОСОБА_6 лише після набрання законної сили рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме після направлення справи за наслідками касаційного провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції та винесення апеляційним судом Одеської області рішення від 17.06.2015 року. Проте, після 17.06.2015 року відповідачка ОСОБА_6 про намір укласти договори купівлі-продажу предмету іпотеки ОСОБА_3 не повідомляла. Не може бути належним доказом повідомлення іпотекодержателя, відповідачки ОСОБА_6, іпотекодавця ОСОБА_3 про реалізацію своїх прав в якості заяви-попередження від 04.06.2014 року, оскільки таке право у відповідачки ОСОБА_6 на той час було відсутнє. Заява-попередження (про реалізацію своїх прав) відповідачки ОСОБА_6 від 04.06.2014 року у відповідності до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» мала бути надіслана іпотекодавцю за 30 днів до укладення договорів купівлі-продажу, а тому мала містити конкретну дату вчинення відповідних угод. Натомість, в порушення ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» в заяві-попередженні (про реалізацію своїх прав) від 04.06.2014 року жодні вказівки на конкретну дату вчинення відповідних угод відсутні. Датою відправлення приватним нотаріусом ОСОБА_10 іпотекодавцю ОСОБА_3 заяви-попередження (про реалізацію своїх прав) ОСОБА_6 від 04.06.2014 року відповідно до повідомлення кур'єрської доставки - ТОВ «Спецкур'єр» за №005573 є 05.06.2014року, а датою її отримання ОСОБА_3 є 19.06.2014року, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_3 не проживає на території України з 2012 року, а її законні права та інтереси на території України за довіреністю представляє її мати - ОСОБА_4. Останній раз ОСОБА_3 перебувала на території України з 10.02.2014 року по 13.02.2014 року, про що свідчить копія її закордонного паспорту, а тому отримувати будь-яку кореспонденцію від приватного нотаріуса ОСОБА_10 та розписуватись в повідомленні кур'єрської доставки 19.06.2014 року не могла.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна обєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «АКР- КОНСАЛТ» 18 грудня 2014 року, вартість житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 299,7 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, буд. 3-Д, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,0150 га, становить 1 000 879,37 грн. Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «АКР- КОНСАЛТ» 18 грудня 2014 року, вартість земельної ділянки становить 298 221, 21 грн. Однак згідно звітів про оцінку майна, складеного ТОВ «АКР- КОНСАЛТ» 22 квітня 2015 року, ринкова вартість житлового будинку з господарськими спорудами становить 11 928 223,76 грн., а ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0150 га становить 1 726 243,26 грн. Тому ринкова вартість предмету іпотеки житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки в звіті про оцінку майна від 18.12.2014року, є нижчою за ринкову вартість, визначену цим же суб'єктом оцінювача - ТОВ «АКР-КОНСАЛТ», в звіті про оцінку майна від 22.04.2015 року, що порушило її права як іпотекодавця та є порушенням ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Під час укладання оскаржуваних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки 22 грудня 2014 року від імені відповідачки ОСОБА_6 діяв ОСОБА_11, на підставі довіреності, посвідченої 03 грудня 2014 року приватним нотаріусом ОСОБА_10, зареєстрованої в реєстрі за №5715. Зазначена довіреність встановлює пряме обмеження на представництво повіреним інтересів довірителя з правом звертати стягнення на майно, що є предметом іпотеки, виключно випадком «виникнення прав згідно договорів про задоволення вимог іпотекодержателя та/або рішень суду, та у порядку, встановленим законом». На її думку, цією довіреністю повірений уповноважений представляти інтереси довірителя з правом звертати стягнення на майно виключно за тими договорами, право звернення стягнення за якими виникає після 03 грудня 2014 року і не уповноважений звертати стягнення на майно за договорами, право на звернення стягнення за якими існувало на момент видачі довіреності. Тому договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки 22 грудня 2014 року підписані не уповноваженою особою зі сторони продавця відповідачки ОСОБА_6, що згідно із ст. ст. 203, 215, 237, 238 ЦК України є підставою для визнання договорів недійсними.

Оскаржувані договори укладалися не уповноваженим представником однієї сторони ОСОБА_6 ОСОБА_11, з іншою стороною поспіхом, в умисне порушення вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за очевидно фіктивною оцінкою в 10 разів не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, що свідчить про наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, спрямованої на незаконне заволодіння різницею між сумою заборгованості і реальною вартістю майна, а відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Спірні житловий будинок та земельна ділянка вибули з володіння їх законного власника, тобто її володіння, не з її волі іншим шляхом, а відповідно до ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, що закріплено як правова позиція у постанові Верховного Суду України від 16.04.2014року у справі № 6-146цс13.

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015року рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року, на підставі якого відповідачка ОСОБА_6 набула право укласти договори купівлі-продажу на предмет іпотеки за договором позики від 07.05.2012 року було скасовано, те, що спірний будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, №3-Д, були відчужені не з волі його власника іншим шляхом, та те, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не визнають її право власності є всі підстави для витребування незаконно відчуженого будинку та земельної ділянки у його нинішнього власника відповідачки ОСОБА_7

Посилаючись на ці обставини, на ст. ст. 316, 317, 319, 321, 330, 387, 388 ЦК України, позивачка ОСОБА_3 остаточно, 29 вересня 2015 року, просила суд

визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса, укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованим в реєстрі за №6031;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса площею 0,0150 га, кадастровий номер :27:006:0190, укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10;

визнати за нею, ОСОБА_3 право власності на житловий будинок №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса та земельну ділянку №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса;

витребувати у ОСОБА_7 житловий будинок №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса та земельну ділянку №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса на її ОСОБА_3, користь, та стягнути з відповідачів на її користь усі судові витрати (т. 2, а.с. 9-16).

Представник відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_12, проти позову заперечувала й в своїх усних та письмових поясненнях зазначала, що договори купівлі-продажу нерухомого майна укладені у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, ст. 38 Закону України «Про іпотеку»щодо письмового повідомлення іпотекодателя за 30 днів до укладення договорів купівлі-продажу та ціна продажу предмету іпотеки була узгоджувалась з іпотекодавцем та визначена на підставі звіту субєкта оцінюваної діяльності, тому підстав для визнання договорів недійсними немає. Остаточне рішення апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу залишено без ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2015 року. За таких підстав представник відповідачів вважала, що позовні вимоги є безпідставними і просила у задоволенні позову відмовити (т. 2, а.с. 7-9).

Представник третьої особи ОСОБА_9 ОСОБА_13, позов ОСОБА_3 визнала в повному обсязі та в усних та письмових поясненнях зазначала, що станом на 22 грудня 2014 року відповідачка ОСОБА_6 не мала права на реалізацію предмету іпотеки. На спірне нерухоме майно були накладені обтяження в інтересах ОСОБА_9, а саме: арешт, накладений ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2012 року про забезпечення позовупо цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про повернення боргу, арешт, накладений постановою першого Київського відділу ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24 липня 2013 року, арешт, накладений постановою Березанського відділу ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 січня 2014 року. В порушення ст. 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель за 30 днів до укладення договорів купівлі-продажу не повідомив письмово іпотекодателя та ціна продажу предмету іпотеки не узгоджувалась з іпотекодавцем, продаж предмета іпотеки вчинено за заниженою ціною, що є підставою для визнання договорів недійсними (т. 2, а.с. 4-6).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (т.2, а.с. 54-61).

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального і матеріального права (т. 2, а.с. 66-75).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Одеської міської ради, пояснення на апеляцію представників позивачки ОСОБА_3, її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду та ухвал суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень ЦК України щодо захисту прав власності, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235 ЦК України), або з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 388 ЦК України).

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У частині 1 ст. 232 ЦК України зазначено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (частина 1 ст. 238 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 589, ст. 590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобовязання або зобовязання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель;

майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи-боржника;

іпотекодержатель кредитор за основним зобовязанням.

У разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами 1, 2, 3, 6 та 10 статті 38 Закону України «Про іпотеки», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 травня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким позивачка отримала у борг 118 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 07.11.2012 року. З метою забезпечення виконання зазначеного договору між сторонами був укладений договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є зазначений житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д.

28.11.2012 року ОСОБА_6 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором, посилаючись на те, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за договором позики не виконала.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 були задоволені частково: в рахунок погашення загальної суми заборгованості за договором позики від 07.05.2012 року у розмірі 1 308 208 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, розташовані по вул. Костанді, 3-Д у м. Одесі. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_6 набула право укласти договори купівлі-продажу на предмет іпотеки за договором позики від 07.05.2012 року.

В матеріалах нотаріальної справи стосовно договорів купівлі-продажу нерухомого майна міститься заява-попередження (про реалізацію своїх прав) відповідачки ОСОБА_6 від 04.06.2014 року, яка адресована позивачці ОСОБА_3, щодо доведення до відома її про свій намір реалізації своїх прав як іпотекодержателя за іпотечним договором згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року.

Датою відправлення приватним нотаріусом ОСОБА_10 іпотекодавцю ОСОБА_3 заяви-попередження (про реалізацію свої прав) ОСОБА_6 від 04.06.2014 року відповідно до повідомлення кур'єрської доставки - ТОВ «Спецкур'єр» за №005573 є 05.06.2014року, а датою її отримання ОСОБА_3 є 19.06.2014року.

22.12.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №6031. Пунктом 4 вказаного договору визначено, що право реалізації вказаного майна надано продавцю рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року.

22.12.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу земельної, площею 0,0150га, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, №3-д, кадастровий номер :27:006:0190, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №6036. Пунктом 3 вказаного договору визначено, що право реалізації вказаного майна надано продавцю рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.07.2014 року було відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання частково недійсним умов договору позики. Виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014року рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014року в частині вирішення первісного позову було скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.03.2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2013 року в частині задоволення вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за договором позики було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за договором позики задоволено частково.

Звернуто стягнення на: житловий будинок № 3-Д по вулиці Костанді в м. Одесі, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії CAE № 420333, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 10.06.2011р., та земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Костанді, 3-Д, кадастровий номер - :27:006:0190, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, площею - 0,0150 га, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки. Визначено спосіб реалізації предметів іпотеки - наданням Іпотекодержателю - ОСОБА_6 права продажу вказаних предметів іпотеки - житлового будинку та земельної ділянки, які розміщені за адресою - місто Одеса, вулиця Костанді, 3-Д, шляхом укладення від імені іпотекодержателя - ОСОБА_6 договору купівлі-продажу предметів іпотеки із будь-якою особою-покупцем за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна, встановленої суб'єктом підприємницької діяльності, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_6 за договором позики від 07 травня 2012року на загальну суму - 1 310 727,00 грн. В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення пені за несвоєчасне повернення позики було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.05.2015 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2015 року.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оспорювані правочини вчинені у відповідності до вимог діючого законодавства, тому не має підстав для визнання їх недійсними. Право власності на спірне нерухоме майно перейшло від ОСОБА_3 до відповідачки ОСОБА_7 правомірно, тому також немає підстав для витребування цього майна із володіння ОСОБА_7

Посилання представника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано те, що станом на 22 грудня 2014 року, тобто на момент укладення оспорюваних договорів, право на продаж предмету іпотеки, а саме: нерухомого майна - житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Костанді, 3-Д, в м. Одесі, а також земельної ділянки, площею 0,0150 га, за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д, які на праві власності належали їй у ОСОБА_6 було відсутнє, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2014року за її касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року було відкрито касаційне провадження та зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року до закінчення касаційного провадження у справі, не приймається судом до уваги, з огляду на таке.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що ОСОБА_6 було відомо про існування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про зупинення виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року.

Суд першої інстанції правильно вважав, що наявність ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про зупинення виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року до закінчення касаційного провадження у справі, та у подальшому скасування рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року в частині вирішення первісного позову, по суті не на що не вплинуло, оскільки скасоване судом касаційної інстанції право ОСОБА_6 на продаж будинку та земельної ділянки, було відновлено у подальшому судом апеляційної інстанції.

Не заслуговують на увагу й твердження скаржника про те, що право на розпорядження предметом іпотеки виникло у ОСОБА_6 лише після набрання законної сили судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме після направлення справи за наслідками касаційного провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції та ухвалення апеляційним судом Одеської області відповідного рішення від 17.06.2015року, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу власником будинку була ОСОБА_6, у звязку з чим вона згідно із ст.. 328, 655, 658 ЦК України мала право його відчужувати.

Твердження представника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано те, що в заяві-попередженні (про реалізацію своїх прав) ОСОБА_6 від 04.06.2014 року відсутня вказівка на конкретну дату вчинення відповідних угод, не приймаються до уваги, оскільки ст. 38 Закону України «Про іпотеку» не передбачає зазначення такої дати.

Позивачкою не доведено, що вона останній раз перебувала на території України з 10.02.2014року та 13.02.2014 року, а тому отримувати будь-яку кореспонденцію, зокрема, розписуватись в повідомленні курєрської доставки 19.06.2014 року не могла, згідно із положеннями ст. ст. 8, 74 ЦПК України (за аналогією закону), судова повістка, вручена повнолітньому члену сім'ї одержувача за місцем проживання такої особи вважається належним чином врученою в день її одержання членом сім'ї. Крім того, у спірному будинку постійно проживає представник позивачки ОСОБА_4, яка є матірю ОСОБА_3

Не приймаються до уваги доводи представника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, про те, що предмети іпотеки на момент відчуження мали занижену оцінку за таких підстав.

З оспорюваних договорів купівлі-продажу вбачається, що оціночна вартість житлового будинку, згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «АКР-КОНСАЛТ» становить 1 000 879,37грн., відповідно до звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «АКР-КОНСАЛТ» 18.12.2014року, оціночна вартість земельної ділянки складає 298 221,21грн.

Відповідно до п. 6.9.6. договору іпотеки, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється, зокрема, на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги надані позивачкою звіти про оцінку майна станом на 22.04.2015року відповідно до яких, ринкова вартість обєкта оцінки житлового будинку з господарськими спорудами, за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, буд. 3-Д, становить 11 928 223,76грн., ринкова вартість обєкта оцінки земельної ділянки, площею 0,0150га, за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, буд. 3-Д, становить 1 726 243,26грн., оскільки умовами іпотечного договору не передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності за вибором іпотекодавця. Крім того, під час розгляду справи, позивачкою не було заявлено будь-яких клопотань або заяв про призначення відповідної експертизи для встановлення ціни продажу предмета іпотеки.

Помилковими є і твердження представника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, в апеляційній скарзі про те, що оскаржувані договори укладалися не уповноваженим представником однієї сторони з іншою стороною, в умисне порушення вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за очевидно фіктивною оцінкою в 10 разів нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, що свідчить про наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, спрямованої на незаконне заволодіння різницею між сумою заборгованості і реальною вартістю майна, у звязку з чим, відповідно до ст. 232 ЦК України, повинні бути визнані недійсними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а тому не приймаються до уваги.

Посилання представника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки спірне нерухоме майно вибуло із власності позивачки ОСОБА_3 не її волі й підлягає поверненню у власність, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, за змістом ст. ст. 387, 388 ЦК України позивачем за віндикаційним позовом може бути власник майна або титульний володілець майна. При цьому позивач повинен довести, що він справді є власником спірного майна, надавши суду необхідні докази, а титульний володілець у свою чергу має надати суду докази, що засвідчать наявність правової підстави його володіння. Також позивачем може бути особа, яка має речові права на спірне майно.

Власник має право витребувати своє майно в особи, в якої воно фактично перебуває у незаконному володінні. Позов, предявлений до особи, в незаконному володінні якої це майно перебувало але в якої на момент розгляду справи в суді його немає, не може бути задоволений.

Отже, належним відповідачем за віндикаційним позовом може бути його незаконний володілець, який: 1) фактично володіє річчю; 2) володіє нею без належної правової підстави.

У пунктах 5, 23, 24, 25, 26 постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав розяснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі предявлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Під час розгляду позову власника про витребування майна, переданого як вклад до статутного (складеного) капіталу господарського товариства, суд має враховувати, що отримання майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу є відплатним придбанням, оскільки в результаті передання вкладу особа набуває права учасника господарського товариства.

Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для зясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні статті 388 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13, дійшов до такого правового висновку, а саме, «відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

Однак, як вже було зазначено вище, на момент укладання договору купівлі-продажу власником будинку була ОСОБА_6, у зв'язку з чим вона мала право його відчужувати. Крім того, скасоване судом касаційної інстанції право ОСОБА_6 на продаж будинку та земельної ділянки, було відновлено у подальшому судом апеляційної інстанції.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зясовуючи приведені вище обставини, які мають значення для вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому зсіданні не доведено, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння позивачки ОСОБА_3 не з її волі, а також з достовірністю встановлено те, що відповідачка ОСОБА_14П. набула право власності на законних підставах на підставі правомірних правочинів.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що на момент укладання договорів купівлі-продажу їх зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства, правочин є правомірним, оскільки при його вчиненні були дотримані умови законності змісту правочину. Не доведено і наявність підстав, передбачених ст. 232 ЦК України.

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.05.2015 року було визнано недійсним, договір купівлі-продажу житлового будинку №3-Д по вул. Костанді у м. Одесі, укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №6031.

Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.06.2015року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.10.2015року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.05.2015року було змінено, скасовано рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку №3-Д по вул. Костанді у м. Одесі, укладений 22 грудня 2014року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №6031 та в цій частині ухвалено нове рішення про відмовлення у задоволенні позову ОСОБА_3.

Отже, вимоги ОСОБА_3 про визнання недійними договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна є незаконними і необґрунтованими, направленими на невиконання боргових зобовязань.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачка порушує його права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що, оскільки в судовому засіданні не доведено порушення прав позивачки ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно відповідачками, тому у відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України її право не підлягає захисту судом.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й у ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2005 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_15

ОСОБА_2