Провадження № 22-ц/779/1158/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» про визнання неправомірними дій щодо не повернення депозиту, повернення банківського вкладу, зобовязання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 15 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» про визнання дій незаконними, стягнення депозитного вкладу, матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи позов тим, що 01.09.2014 року сторони уклали договір № банківського вкладу (депозиту). Він звертався до банку з приводу повернення вкладу 03-05 грудня 2014р. у звязку із закінченням строку депозитного договору. Йому обіцяли видати кошти, після того 04.12.2014р. видали грошові кошти у сумі 250 гривень та запропонували видачу коштів 08.12.2014р. з платіжної картки у розмірі 3500 грн., однак банк встановив ліміт на видачу депозитів у сумі 500 грн. на місяць, у результаті чого йому повернуті кошти у розмірі 750 грн., а кошти у розмірі 7650 грн. залишилися неповернутими. Уточнивши у ході розгляду справи позовні вимоги, просив визнати неправомірними дії Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» в особі відділень № 285 та № 299 щодо неповернення депозитного внеску в сумі 74000 грн. та коштів з поточного рахунку 4,97 гривень; стягнути з банку неповернутий депозитний внесок в сумі 7400 грн.; зобовязати банк за час користування коштами його депозитного внеску нарахувати та сплатити винагороду у розмірі 25% річних відповідно до умов депозитної угоди з урахуванням встановленого індексу інфляції від суми боргу за весь час прострочення з проведенням капіталізації процентів; стягнути з банку грошові кошти з поточного рахунку № 999-001166532 в сумі 4,97 гривень з урахуванням нарахованих процентів з урахуванням встановленого індексу інфляції від суми заборгованості за весь час прострочення з проведенням капіталізації процентів та урахуванням 3% річних, а також інші кошти на рахунках в АТ «ІМЕКСБАНК»; зобовязати банк нарахувати та виплатити пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми невиданого депозитного внеску за кожний день прострочення; зобовязати банк повернути стягнуті кошти як оподаткування депозитів; стягнути з банку моральну шкоду в сумі 7400 грн.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необгрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказав, що в порушення ЦПК України, судом не зроблено запит до єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців для встановлення місцезнаходження відповідача юридичної особи, також в порушення ст. 222 ЦПК України судове рішення позивачу не надсилали рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання.

Зазначив, що в судах України розглядаються позови Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» до боржників, що забезпечує можливість задоволення всіх вимог до банку не за рахунок фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а за рахунок активів банку, в тому числі і вкладників, сума вкладу яких більша ніж 20 000 грн., відповідно до черговості задоволення вимог ліквідаційною комісією.

Також апелянт вказав, що суд не вказав у рішенні на доповнення до позову від квітня 2015 року, не вказав інформації про запровадження тимчасової адміністрації, введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, після відкликання ліцензії та початку роботи ліквідаційної комісії, що кошти вкладникам виплачуються не за рахунок фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а за рахунок активів банку.

Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У судове засідання особи, які беруть участь у справі, не зявилися, про причини неявки не повідомили, хоча про день, місце та час судового засідання повідомлені належним чином.

Враховуючи, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її такою, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спорах повязаних з виконанням банком (в якому введена тимчасова адміністрація) своїх зобов'язань перед кредиторами слід керуватися нормами спеціального закону - Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які є спеціальними і пріоритетними відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах, Публічне акціонерне товариство «ІМЕКСБАНК» ліквідовано, тому не може бути зобовязано ліквідований банк до вчинення будь-яких дій. Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем необґрунтовано розмір моральної шкоди.

З такими висновками суду першої інстанції не у повній мірі погоджується колегія суддів, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм процесуального права, не встановивши конкретних обставин по справі, які мають значення для її вирішення, а також не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Так, на момент ухвалення рішення матеріали справи не містили жодних відомостей про юридичну особу відповідача по справі, у тому числі і була відсутня інформація про ліквідацію, не вирішувалося питання про можливість залучення у справу правонаступника. Крім того, матеріали справи не містили умов самого публічного договру № 1 банківського вкладу від 20.01.2014р., до якого приєднався позивач, а також доказів про факти виплати відповідачу коштів за договором та їх розмір, а також час здійснення виплат.

Судом встановлено, що 01.09.2014 року сторони уклали договір №179000065 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу від 20.01.2014 року, відповідно до якого 01 вересня 2014 року відповідач отримав від позивача на строк 93 дні до 03 грудня 2014 року суму вкладу у розмірі 7 000 гривень з правом отримання процентів у розмірі 25% річних. (а.с.3, 20).

05.12.2014 року позивач звернувся до відповідача про повернення вкладу у звязку із закінченням строку договору про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу від 20.01.2014 року, який діяв до 03 грудня 2014р. (а.с.4, 20 (зворот)).

У ході розгляду справи апеляційним судом витребувані докази, які свідчать про те, що 26.01.2015 року Правлінням Національного банку України була прийнята постанова № 50 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» до категорії неплатоспроможних», на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26.01.2015р. прийнято рішення № 16 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «ІМЕКСБАНК»», а з 27.01.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 84 від 23.04.2015р. строк проведення тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» та повноваження уповноваженої особи Фонду було продовжено до 26.05.2015 року включно. З 27.05.2015 року на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 105 розпочата процедура ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку-відповідача. Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 638 від 28.04.2016р. «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» та делегування повноважень ліквідатора» продовжені строки здійснення процедури ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» на два роки по 26.05.2018 року включно (а.с.125-129, 148-152).

Отже, з наведеного виходить, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції юридична особа відповідач по справі ліквідована не була, а лише відкрита ліквідаційна процедура, у тому числі і на час розгляду справи апеляційним судом.

На підставі ухвали апеляційного суду про витребування доказів відповідачем суду надані докази про те, що позивачу 18.05.2015 року через банк-агент виплачена оспорювана суму 7 400 гривень, що підтверджується виписками за рахунками позивача ОСОБА_2В.(а.с.130, 153-155). Станом на 06.06.2016 р. на рахунку ОСОБА_2 знаходиться сума 4, 97 гривень. Заява про включення його до реєстру кредиторів ним не подавалася, тому вимоги його не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, що не заперечується і самим апелянтом (а.с.186).

Вирішуючи даний спір, слід виходити з наступного.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 46 вказаного Закону врегульовано наслідки початку процедури ліквідації банку.

Зокрема, на час ухвалення рішення судом першої інстанції, 15 липня 2015р., зазначена норма була викладена в редакції, відповідно до якої встановлювалися наслідки призначення уповноваженої особи з дня призначення. На час розгляду справи апеляційним судом ця норма викладена в редакції Закону України № 629-VIII від 16.07.2015, відповідно до якого встановлені наслідки початку процедури ліквідації банку, які є тотожними з наслідками призначення уповноваженої особи. З цього моменту припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту); банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобовязань банку та зобовязання щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів) вважається таким, що настав; припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку. (п.п.1-4-1 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Судом встановлено, що рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.05.2015 року № 105 розпочата процедура ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК». Враховуючи вищезазначене, слід врахувати, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, 15 липня 2015 року у банку розпочата процедура ліквідації, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Така правова позиція мітиться у Постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016р. у справі № 6-1123 цс 16.

Таким чином, позов в частині стягнення з банку депозитного вкладу не підлягає задоволенню у звязку з його виплатою, а грошових коштів, повязаних з несвоєчасністю повернення депозитного вкладу у звязку з тим, що законом встановлений інший порядок для задоволення вимог кредиторів, який передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Що ж стосується відшкодування моральної шкоди, то у даному випадку слід врахувати, що спірні правовідносини виникли з договору банківського вкладу.

Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобовязань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 4 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що ні чинним законодавством, ні договором, укладеним між ОСОБА_2 та АТ «ІМЕКСБАНК», не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у звязку з неповерненням банком грошових коштів, переданих на депозит, а відтак в цій частині позов також є необґрунтованим.

Така правова позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 24 лютого 2016 року у справ № 6-1790 цс15.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 15 липня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_3

ОСОБА_4