Єдиний унікальний номер 233/2809/15-ц Номер провадження 22-ц/775/837/2016
Єдиний унікальний номер 233/2809/15-ц Головуючий у 1-їй інстанції Малінов О.С.
Номер провадження 22-ц/775/837/2016 Доповідач Агєєв О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Гапонова А.В., Краснощокової Н.С.

при секретарі Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_3 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, як законного представника малолітнього відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, як законного представника малолітнього відповідача ОСОБА_5, комунального підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» про продовження строку збереження права користування жилим приміщенням на весь час змушеної відсутності, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні житлом, -

ВСТАНОВИВ:

18 травня 2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4, як законного представника малолітнього відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, заінтересована особа - орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

12 серпня 2015 року до цього ж суду ОСОБА_6 звернулась з позовом до ОСОБА_2, малолітнього ОСОБА_5, законним представником якого є ОСОБА_4, комунального підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» про продовження строку збереження права користування жилим приміщенням на весь час змушеної відсутності, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні житлом.

Оскаржуваним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 10 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, а позов ОСОБА_6 задоволено частково. Продовжено ОСОБА_6 передбачений ч.1 ст.71 ЖК УРСР строк збереження за нею права користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, на час її відсутності у вказаній квартирі до набуття рішенням законної сили.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення яким задовольнити її позовні вимоги, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, докази по справі були досліджені не повністю, не встановлені всі обставини справи. Зазначає, що судом не відображено факти сплати саме нею житлово-комунальних послуг. Судом також не було прийнято до уваги та не дана оцінка тому, що вона (ОСОБА_2.) тимчасова звільнила квартиру для проживання сім'ї сина, але не знімалася з реєстрації. В матеріалах справи відсутні аудіо записи судових засідань згідно довідки від 11.06.2015р (а.с.34) та від 24.12.2015 (а.с.136), на яких містяться пояснення, що повинні бути враховані судом. Також суд при ухваленні рішення не дав оцінки фактичному місцю мешкання малолітнього ОСОБА_5, не з'ясував на якій підставі і ким малолітня дитина була зареєстрована не по місцю мешкання матері. Крім того судом не враховано правові позиції ВСУ (справа 6-60ц-12 від 11.07.2012р.).

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явились, були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, рішення суду підлягає залишенню без змін, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була отримана сім'єю у складі чотирьох осіб на підставі ордеру № 6/683 від 20 січня 1978 року, виданого у відповідності до рішення виконкому Костянтинівської міської ради від 12.10.1977 року № 222/1 (а.с.8). До складу наймачів за вказаним ордером входили: ОСОБА_7 - позивач у справі, її чоловік ОСОБА_8, та її діти - донька ОСОБА_9 і син ОСОБА_10. На даний час квартира не приватизована і належить до державного житлового фонду (а.с.53). У 1995 році син позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_10 одружився із ОСОБА_4. Від цього шлюбу в них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.20, 21). Діти за згодою всіх мешканців квартири були прописані за даною адресою. Шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 був розірваний на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 23 квітня 2014 року, яке набуло законної сили 06 травня 2014 року (а.с.18) . ОСОБА_10 виїхав із квартири, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 також виїхали із квартири із своєю матір'ю ОСОБА_4 та проживають з того часу за адресою реєстрації останньої по АДРЕСА_2 (а.с.101), про що свідчать також акти обстеження паспортного режиму у спірній квартирі, складені житлово-експлуатаційною організацією і датовані 10 березня 2015 року та 25 липня 2015 року (а.с.15, 16).

Судом також встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_2 - квартиронаймач - з 06.01.1988 року, та її онуки - відповідачі ОСОБА_6 - з 22.12.2003 року та ОСОБА_5 - з 06.08.2008 року, що підтверджується довідкою про склад сім'ї, наданою КП «Служба єдиного замовника» (а.с.53).

Згідно Висновку органу опіки та піклування виконкому Костянтинівської міської ради від 30.06.2015 року №568/12, (а.с.37) визнано недоцільним, та таким, що порушують її права, визнання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. У висновку зазначено, що позбавлення онуків права на користування житлом необхідно ОСОБА_2 виключно для подальшої приватизації спірної квартири. Сама ОСОБА_2 в цій квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, і це питання (сплати комунальних послуг) з відповідачами не обговорювала.

Згідно акту обстеження умов проживання від 11 січня 2016 року (а.с.154), складеного представниками служби у справах дітей за дорученням органу опіки та піклування виконкому Костянтинівської міської ради, встановлено, що ОСОБА_4, разом із дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_5 дійсно проживають у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2. Крім ОСОБА_4 у цій квартирі зареєстровані ще троє осіб. Тому, під час наявності вдома усіх членів родини, умови проживання є скрутними.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради від 03.12.2015 року №01-20-9589-11 (а.с.160) гр.ОСОБА_2 за призначенням субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, станом на 01.12.2015 року не зверталась.

Також встановлено, що позивачка ОСОБА_2 фактично сама не проживає у спірній квартирі з 1995 року до цього часу, що нею визнано, надані нею в суд першої інстанції квитанції про сплату комунальних послуг датовані січнем-лютим 2014 року (а.с.12-14). Доказів про наявності будь-якої угоди між наймачем ОСОБА_2 та членами її сім'ї щодо порядку несення витрат по користуванню житлом суду також не надано.

Розглядаючи позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, як законного представника малолітнього відповідача ОСОБА_5, та Комунального підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були відсутні у спірній квартирі з 2014 року з поважних причин - причиною не проживання їх у квартирі були складні, неприязні стосунки між батьками ОСОБА_10 та ОСОБА_4 які склалися після їх розлучення, внаслідок яких ОСОБА_6 разом із матір'ю та меншим братом ОСОБА_5 вимушені була піти з квартири, забрати речі, а її батько ОСОБА_10 замінив замки на вхідних дверях і не пускав їх у квартиру. Вказані обставини були визнані сторонами у судовому засіданні.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вищенаведеним вимогам закону.

Розглядаючи спірні правовідносини що виникли між сторонами суд першої інстанції вірно виходив з того, що спірна квартира відноситься до державного житлового фонду і до правовідносин слід застосовувати вимоги ЖК України, які передбачають право користування житловим приміщенням у державному житловому фонді.

Частиною другою ст.64 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно до ч.1 ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

За ч.2 ст.65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму ВСУ в п.9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами ЖК України» (зі змінами та доповненнями), суд при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, які проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст.ст.71, 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин.

Відповідно до абз.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо).

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже судом першої інстанції було встановлено, що реєстрація відповідачів за первісним позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у спірній квартирі АДРЕСА_1 у якості членів сім'ї наймача, відбулася у повній відповідності до вищенаведених норм законодавства. Відповідачі зареєстровані в даному жилому приміщенні, це приміщення було постійним місцем їх проживання. При цьому суду не надано доказів про наявність будь-яких угод між особами, наймачем і членами сім'ї, які проживають з ним, про певний порядок користування жилим приміщенням.

У відповідності до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності з вимогами ст.71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

В ході розгляду справи позивачем ОСОБА_2 не надано суду належних та достатніх доказів на обґрунтування підстав для задоволення її вимог, і суд першої інстанції прийшов до правильного висновку в цій частині.

Також на думку колегії суддів, рішення про задоволення позову ОСОБА_6 є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідає вимогам ст.308 ЦПК України.

Як зазначено в ст.303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення суд не відобразив факти сплати саме апелянтом житлово-комунальних послуг, не було прийнято до уваги та не дана оцінка тому, що вона (ОСОБА_2.) тимчасова звільнила квартиру для проживання сім'ї сина, але не знімалася з реєстрації - не впливають на правильність рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи. Саме звільнення позивачем ОСОБА_2 (що нею не заперечується) спірної житлової площі у 1995 році для мешкання сина з родиною, які проживали там до моменту розірвання шлюбу,сплачували комунальні послуги свідчить про наявність між сторонами домовленостей про порядок використання даної житлової площі (в тому числі і по оплаті вказаних послуг).

Також на думку колегії суддів доводи скарги про законність первинної реєстрації онуків у спірній квартирі (не за місцем мешкання їх батьків) - не є підставою для скасування судового рішення, оскільки з матеріалів справи вбачається (та зазначено вище), що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 у якості членів сім'ї наймача з 22.12.03р. та 06.08.08р. відповідно. На час реєстрації батьки останніх фактично мешкали у спірній квартирі і це не спростовується доказами, що є в матеріалах справи. Тобто реєстрація ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відбулась законно (у відповідності з вимогами Сімейного та Житлового Кодексів) і спору з цього приводу між сторонами по справі не було.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору. Суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду є законним і обґрунтованим, тому згідно зі статтею 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд Донецької області, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: