Справа № 309/5561/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» на рішення Хустського районного суду від 26 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Хустського районного суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» (далі по тексту ПАТ «Укргазбанк»), ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Хустського районного суду від 24.11.2014 року визнано частково недійсним свідоцтво про право власності від 24.12.1993 року на квартиру АДРЕСА_1 виданого на імя ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на 1/2 частини даної квартири. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12.03.1015 року вказане рішення залишено без змін.

На підставі вищезазначених судових рішень вона отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири, тобто є її співвласником з моменту приватизації.

27.02.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укргазбанк» укладено договір іпотеки предметом якого стала спірна квартира. Для укладення зазначеного договору іпотеки використано саме вищевказаний правовстановлюючий документ, який визнаний судом частково недійсним.

Однак, оскільки вона є співвласником квартири, то передача її в іпотеку можлива лише за її згоди, що прямо передбачено ч.2 ст. 6 ОСОБА_4 України «Про іпотеку».

Зважаючи на те, що такої згоди вона не давала, просила суд визнати недійсним та скасувати договір іпотеки №10/08 МК-01 від 27.02.2008 року.

Рішенням Хустського районного суду від 26.01.2016 року даний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням ПАТ «Укргазбанк» подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що відповідно до ст.182 ЦК України, у ОСОБА_2 виникло право власності на частку квартири лише з моменту державної реєстрації. Тобто, на момент укладення іпотечного договору одноособовим власником квартири була ОСОБА_3, а тому ніякої згоди не було потрібно. На момент укладення іпотечного договору не було жодних порушень чинного законодавства.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 27.02.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укргазбанк» укладено договір іпотеки №10/08 МК-01 предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.15-19). З договору іпотеки вбачається, що вказана квартира є одноособовою власністю іпотекодавця ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності №25 від 24.12.1993 року, виданого органом приватизації Хустського ЗТО.

Рішенням Хустського районного суду від 24.11.2014 року визнано частково недійсним свідоцтво про право власності від 24.12.1993 року на квартиру АДРЕСА_1 виданого на імя ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини даної квартири. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12.03.1015 року вказане рішення залишено без змін (а.с.9-14).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір іпотеки суперечить ч.2 ст. 6 ОСОБА_4 України «Про іпотеку», оскільки договір укладено без згоди співвласника ОСОБА_5, яка на момент його укладення фактично володіла 1/2 частиною квартири.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п.8 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Згідно ч.2 ст. 6 ОСОБА_4 України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників.

Позивачкою предявлено позов про визнання недійсним договору іпотеки саме у звязку з недотриманням вказаної норми, посилаючись на те, що внаслідок ухвалення Хустським районним судом рішення від 24.11.2014 року вона є співвласником спірної квартири, в тому числі на її думку вона вважається співвласником квартири на момент її приватизації та укладення договору іпотеки.

Однак, колегія суддів констатує, що згідно ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

ОСОБА_4 України від 01.07.2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому встановлено, що державна реєстрація прав є обов'язковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. ОСОБА_4 (ст. 3) імперативом передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього ОСОБА_4, виникають з моменту такої реєстрації.

Тобто, даними норами чітко визначено момент виникнення в особи права власності на нерухоме майно, а саме з моменту його державної реєстрації.

Державну реєстрацію права власності на 1/2 частину кватири за ОСОБА_2 здійснено лише 15.06.2015 року (а.с.6).

Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору іпотеки, одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 вважалася ОСОБА_3, ОСОБА_2 не вважалася співвласником такої квартири, а відтак її згоди на укладення договору не було потрібно, що свідчить про відсутність порушень ч.2 ст. 6 ОСОБА_4 України «Про іпотеку» в даному випадку.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що на момент укладення даного договору ОСОБА_2 не проживала у даній квартирі, а відповідачка ОСОБА_6 нотаріально посвідченою заявою від 27.02.2008 року підтвердила, що дана квартира не є обєктом спільної власності та перебуває в її особистій приватній власності, будь яких прав щодо неї в інших осіб, в тому числі за договорами найму не має (а.с.38-39).

За таких обставин, позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки, з підстав вказаних у позовній заяві, задоволенню не підлягає.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, згідно приписів п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у заявленому позові з вищенаведених підстав

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 606,32 грн. понесений останнім за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 182 ЦК України, ст. 3 ОСОБА_4 України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.88, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 26 січня 2016 року скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» судовий збір у розмірі 606 (шістсот шість) гривень 32 (тридцять дві) копійки.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді