Справа № 22-ц/780/1270/16 Головуючий у І інстанції
Провадження № 88-ц/780/18/16 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 1 08.08.2016
УХВАЛА

Іменем України

08 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого - судді Сержанюка А.С., членів колегії - суддів Журби С.О., Мережко М.В. із участю секретаря Тимошевської С.І., розглянувши у м. Києві матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв'язку зі звільненням та за час затримки виплати належних сум при звільненні, донарахування та виплату одноразових та щомісячних премій, вихідної допомоги, перерахунок середньої заробітної плати, донарахування і виплату заробітної плати за вересень та листопад 2014 року, виплату безпідставно утриманих коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року апеляційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення задоволено, а ОСОБА_2 - частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв'язку зі звільненням, в частині допущення негайного виконання рішення суду та в частині стягнення судових витрат, скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв'язку зі звільненням відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

На обґрунтування зазначеного рішення судом другої інстанції, серед іншого, зазначеного, що, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом касаційної інстанції в ухвалі від 09 грудня 2015 року ( а.с.55-58 т. 3 ), Концерном радіомовлення на виконання вказаних вимог закону, 23 жовтня 2014 року було внесено подання про надання первинною профспілковою організацією Концерну радіомовлення письмової згоди на звільнення директора департаменту роботи з органами влади, зв'язків з громадськістю та міжнародної співпраці ОСОБА_2 у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників Концерну радіомовлення (а.с.169, т.1). Крім того, 24 жовтня 2014 року голові первинної профспілкової організації Концерну радіомовлення ОСОБА_3 було направлено телеграму про надходження від адміністрації Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення вищезазначеного подання, що підтверджується відповідним реєстром відправлень та квитанцією від 24 жовтня 2014 року № 6449 (а.с.174-176, т.1).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що первинній профспілковій організації Концерну радіомовлення було відомо про скорочення штату та чисельності працівників, тому відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення повинна була розглянути подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 від 23 жовтня 2014 року у п'ятнадцятиденний термін, тобто не пізніше 07 листопада 2014 року, та повідомити Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття, тобто до 10 листопада 2014 року.

По справі встановлено, що наказом Генерального директора Концерну радіомовлення від 17 листопада 2014 року № 97/ок ОСОБА_2 було звільнено з посади директора департаменту роботи з органами влади, зв'язків з громадськістю та міжнародної співпраці концерну у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 23, т.1).

Вже після прийняття наказу про звільнення позивача, профспілковий комітет первинної профспілкової організації дирекції Концерну радіомовлення прийняв рішення від 21 листопада 2014 року, згідно з яким відмовив в наданні згоди на звільнення директора департаменту роботи з органами влади, зв'язків з громадськістю та міжнародної співпраці ОСОБА_2 у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників Концерну радіомовлення (а.с.78, т.1).

Отже, враховуючи, що на час звільнення ОСОБА_2 з посади, 17 листопада 2014 року первинна профспілкова організація дирекції Концерну радіомовлення у визначений законом строк не повідомила Концерн радіомовлення про прийняте рішення щодо надання чи ненадання згоди на звільнення ОСОБА_2, колегія суддів вважає, що у розумінні положень ч.5 ст.43 КЗПП України фактично мала місце згода первинної профспілкової організації дирекції Концерну радіомовлення на розірвання трудового договору з позивачем.

Суд першої інстанції у порушення ст.ст.212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що позивача звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників незаконно без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду про необгрунтування відповідачем доцільності скорочення посади директора департаменту роботи з органами влади, зв'язків з громадськістю та міжнародної співпраці, яку обіймала позивач, оскільки ці обставини не були предметом судового розгляду по даній справі і в даному випадку суд не вправі давати оцінку такої доцільності.

Крім того, матеріали справи містять дані про направлення первинній профспілковій організації Концерну радіомовлення всіх необхідних матеріалів, пов'язаних із майбутнім скороченням штатних одиниць, в тому числі і посади позивача. Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення знала про майбутнє скорочення чисельності та штату працівників Концерну радіомовлення з 12 серпня 2014 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, при звільненні ОСОБА_4 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства щодо порядку звільнення позивача.

Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 з наведених вище підстав.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 про виплату заробітної плати за час затримки виплати належних сум при звільненні, донарахування та виплату одноразових та щомісячних премій, вихідної допомоги, перерахунок середньої заробітної плати, донарахування і виплату заробітної плати за вересень та листопад 2014 року, виплату безпідставно утриманих коштів, оскільки такі вимоги не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до пункту 5.17. колективного договору премія з нагоди Дня незалежності України та Дня працівників радіо, телебачення і зв'язку надається за наявності фінансової можливості з урахуванням трудового внеску працівника Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що питання виплати чи невиплати вищевказаних премій відноситься виключно до компетенції адміністрації Концерну радіомовлення. Враховуючи відсутність трудового внеску позивача та фінансову можливість підприємства, відповідач не вбачав підстав для виплати йому вищезазначеної премії з нагоди Дня незалежності України та Дня працівників радіо, телебачення і зв'язку.

Також по справі встановлено, що позивач була відсутня на роботі з 28 липня 2014 року по 26 серпня 2014 року та надала відповідачу листок непрацездатності за вказаний період. Згідно проведеної перевірки Фондом соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності видача листа непрацездатності АГИ №759774 28 липня 2014року, 26 серпня 2014 року на ім'я ОСОБА_2 визнана необґрунтованою, з грубим порушенням п.п. 1.4.1, 1.7 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої МОЗ України від 13 листопада 2001 року №455, п.п.5.1.4, 5.1.5 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом МОЗ України від 09 квітня 2008року №189 та п.3.12 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом від 03 листопада 2004 року №532/274/136-ос/1406.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 була відсутня на роботі протягом 30 днів без підтвердження поважності причини.

Також ОСОБА_2 перебувала на лікарняному в період з 01 липня 2014 року по 15 липня 2014 року.

Крім того, п.п.6.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку Концерну радіомовлення передбачено, що за зразкове виконання трудових обов'язків, успіхів в роботі, виконання особливо важливих завдань, тривалу і бездоганну працю та за інші досягнення в роботі застосовуються такі види заохочення: оголошення подяки, преміювання, нагородження цінним подарунком, нагородження почесною грамотою.

Враховуючи вказані дані, керівник Концерну радіомовлення вважав за недоцільне преміювання ОСОБА_2 з нагоди державних свят.

Посилання позивача на те, що відповідачем зменшено розмір щомісячної премії за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності, яка передбачена колективним договором Концерну радіомовлення, а в жовтні та листопаді взагалі не нарахована та не виплачена, суд першої інстанції вірно вважав їх необґрунтованими.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України та ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Тобто, працівник не позбавляється частково або повністю премії, а керівнику надано право визначати для кожного працівника конкретний розмір преміювання, як із зменшенням, так і із збільшенням від основного розміру.

Як вбачається з розрахункових листків за вересень - листопад 2014 року позивачу було виплачено в жовтні премію за вересень в розмірі 50% та в листопаді 2014 року був проведений перерахунок виплат та виплачено донараховану заробітну плату та премію за вересень 2014 року. Премія за основні результати виробничої та фінансово - господарської діяльності за жовтень та листопад 2014 року була зменшена на 100%, тому відповідно не була нарахована та виплачена.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про зменшення їй премій за основні результати виробничої та фінансово - господарської діяльності не підлягають до задоволення, оскільки Концерном радіомовлення не порушено її права щодо нарахування їй премій за основні результати виробничої та фінансово - господарської діяльності за період з вересня по листопад 2014 року, так як такі премії були їй виплачені, а керівник скористався своїм правом визначати для кожного працівника конкретний розмір преміювання, як із зменшенням, так і із збільшенням від основного розміру.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідачем не нараховано та не виплачено премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за вересень - листопад 2014 року, є необґрунтованими.

Також твердження позивача щодо розрахунку вихідної допомоги, гарантованих колективним договором 100% щомісячної премії суперечить колективному договору, оскільки його умовами передбачено, що розмір премії може бути зменшено до 50%, а змінами до колективного договору, які вступили в дію з 01 жовтня 2014, передбачено, що розмір премії може бути зменшено до 100%, що і було зроблено по відношенню до позивача.

Наказом відповідача №97/ок від 17 листопада 2014 року позивачу нарахована та виплачена вихідна допомога в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Як вбачається з розрахункового листка за листопад 2014 року позивачу було нараховано та виплачено вихідну допомогу в розмірі 8 215 грн. 88 коп., а тому посилання ОСОБА_2 на те, що їй не було виплачено вихідну допомогу, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Також із заробітної плати позивача було відраховано 9 172 грн. 38 коп. компенсації за невикористану відпустку, тобто в липні позивач брала відпустку терміном 24 дні і їй було відповідно нараховано відпускні. Проте, при звільненні ОСОБА_2 було проведено звірку та перерахунок належних їй виплат і було встановлено, що на момент звільнення у неї виникло право на відпустку лише строком 17 календарних днів.

Таким чином, з позивачем був проведений повний розрахунок в день звільнення 17 листопада 2014 року та виплачено їй 660 грн. 59 коп., що підтверджується платіжними відомостями №01.321 від 17 листопада 2014 року та №01.329 від 25 листопада 2014 року.

Крім того, 24 листопада 2014 року ОСОБА_2 було виплачено 3 068 грн. 09 коп. (заробітна плата та премія за вересень 2014 року).

Таким чином, посилання ОСОБА_2 про донарахування 1 818 грн. та виплату їй вихідної допомоги в розмірі 10 033 грн. 88 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 445 грн. 95 коп., є необгрунтованими.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання ОСОБА_2 про не виплату їй заробітної плати за вересень 2014 року, оскільки з розрахункового листка за вересень вбачається, що позивачу було оплачено 1 робочий день, проте з розрахункового листка за 2014 рік вбачається, що в листопаді при проведенні повного розрахунку з позивачем, їй було доплачено заробітну плату за вересень (за 10 днів) та виплачено премію за вказаний період.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що посилання позивача на те, що їй не було нараховано та виплачено заробітної плати за вересень 2014 року, не відповідають дійсності.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що їй не нарахована заробітна плата за 2 дні в листопаді 2014 року, є необґрунтованими, оскільки як вбачається з табелю використання робочого часу за листопад 2014 року з 01 листопада 2014 року до 12 листопада 2014 року позивач була відсторонена (з них 7 робочих днів оплачено), 13 листопада 2014 року та 14 листопада 2014 року ОСОБА_2 була відсутня на роботі з не з'ясованих причин, а тому відповідно вказані 2 дні не були їй оплачені. 17 листопада 2014 року був днем звільнення, який їй оплачений. Таким чином, позивачу було вірно нараховано та виплачено заробітну плату за 9 робочих днів.

Щодо доводів позивача про те, що відповідач безпідставно вирахував із її заробітної плати 9 172 грн. 38 коп., то вони не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 мала право на 34 календарних дні відпустки за період роботи з 20 лютого 2014 року по 19 лютого 2015 року. Знаходячись у щорічній відпустці з 19 травня 2014 року по 09 червня 2014 року (8 календарних дня відпустки з нового періоду) позивач захворіла, лікарняний з 26 травня 2014 року по 30 травня 2014 року. Позивач знаходилась у невикористаній відпустці з 10 червня 2014 року по 27 червня 2014 року (з 28 червня 2014 року по 30 червня 2014 - вихідні та святкові дні). Тобто, за вказаний період позивач використала 8 днів щорічної відпустки за період роботи з 20 лютого 2014 року по 19 лютого 2015 року.

Знаходячись у щорічній відпустці з 23 липня 2014 року по 15 серпня 2014 року ОСОБА_2 захворіла, лікарняний з 28 липня 2014 року по 26 серпня 2014 року (перенесення невикористаної щорічної відпустки 19 календарних днів). Невикористана відпустка з 27 серпня 2014 року по 14 року 2014 року (19 календарних днів). Тобто, за вказаний період ОСОБА_2 використала 24 дні щорічної відпустки за період роботи з 20 лютого 2014 року по 19 лютого 2015 року. Всього за період роботи з 20 лютого 2014 року по 19 лютого 2015 рок, а позивачем використано 32 дні відпустки.

При скороченні позивача було проведено перерахунок сум належних їй виплат та встановлено, що на момент звільнення у неї виникло право на відпустку лише строком 24 календарні дні, тобто за 7 календарних днів відпустки ОСОБА_2 безпідставно оплачено 9 172 грн. 38 грн., які й були вирахувані із її заробітної плати при проведенні з нею остаточного розрахунку.

Таким чином, вимоги позивача про те, що відповідачем безпідставно вирахувано із заробітної плати 9 172 грн. 38 коп. задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виплату заробітної плати за час затримки виплати належних сум при звільненні, донарахування та виплату одноразових та щомісячних премій, вихідної допомоги, перерахунок середньої заробітної плати, донарахування і виплату заробітної плати за вересень та листопад 2014 року, виплату безпідставно утриманих коштів, є правильним.

Таким чином, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, висновки суду відповідають вимогам матеріального й процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю, то колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині допущення негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за один місяць та в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.

04 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року за нововиявленими обставинами.

На обґрунтування заявлених вимог посилається на ухвалення 16 грудня 2015 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області рішення, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року, яким визнано протиправним та скасовано наказ №378 генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» від 12 серпня 2014 року.

При цьому, представник концерну надав суду апеляційної інстанції ухвалуВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, якою відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання протиправним та скасування наказу, витребувано справу із місцевого суду та зупинено виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року ( а.с. 69-70 ).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 201 ЦПК України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі:

1) смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво;

2) злиття, приєднання, поділу, перетворення юридичної особи, яка була стороною у справі;

3) перебування позивача або відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан;

4) неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства;

5) призначення або заміни законного представника у випадках, передбачених частинами першою - третьою статті 43 цього Кодексу;

6) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави;

7) надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Враховуючи знаходження справи у касаційній інстанції по рішенню, яке є підставою, як зазначено у вимогах, для задоволення заявлених вимог ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зупинити провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 201, 203, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Провадження по справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв'язку зі звільненням та за час затримки виплати належних сум при звільненні, донарахування та виплату одноразових та щомісячних премій, вихідної допомоги, перерахунок середньої заробітної плати, донарахування і виплату заробітної плати за вересень та листопад 2014 року, виплату безпідставно утриманих коштів зупинити до закінчення розгляду справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання протиправним та скасування наказу.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

М.В. Мережко