Справа № 712/5655/16-ц
Провадження № 2/712/1506/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2016 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ТОКОВОЇ С.Є.

при секретарі ТКАЧ А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення посилаючись на те, що вона є власником квартири № 57 у житловому будинку № 24 по вул. Маршала Красовського в м. Черкаси. У квартирі крім неї проживає колишній чоловік відповідач по справі. ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги, письмової згоди на його вселення вона не надавала, не був укладений договір про безоплатне користування житловим приміщенням. На її неодноразові звернення виселитись із квартири не реагує, влаштовує сварки. Відповідач має частку в іншому житлі, де і зареєстрований, а саме в с. Скородистик Чорнобаївського району.

Просить суд зобовязати відповідача не чинити перешкоди у користуванні квартирою та виселити його із неї без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю та просила позов задоволити.

Відповідач та представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позову відмовити, а також надали письмові заперечення, в який вказували, що у відповідача іншого житла крім спірної квартири не має, він проживає в ній кожного дня. Крім цього відповідач являється законним власником вказаної квартири як і позивач, оскільки дана квартира придбана ними спільно під час подружнього життя відповідно до кредитного договору та договору поруки.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 є власником квартири № 57 у житловому будинку № 24 по вул. Маршала Красовського в м. Черкаси, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.08.2006 року та витягом з державного реєстру правочинів від 19.08.2006 року.

Відповідно до довідки КП «Соснівська служба утримання будинків» від 28.04.2016 року за № 2874 у квартирі окрім позивача зареєстрований ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 її син. У квартирі також проживає відповідач ОСОБА_2.

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2013 року.

Дана квартира була придбана подружжям ОСОБА_2 під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, що не заперечується сторонами.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить зобовязати відповідача не чинити перешкоди у користуванні квартирою та виселити його із неї без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що останній не сплачує за комунальні послуги, письмової згоди на вселення не має, угода про безоплатне користування жилим приміщенням між ними не укладалася, договір найму житлового приміщення не був укладений. Вчиняє сварки, зловживає спиртними напоями.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до частин 4, 5 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Таким чином, позивачем не було додано жодних доказів, які підтверджують факт вчинення відповідачем перешкод у користуванні власністю, а саме квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення.

б) використання його не за призначенням.

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення.

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Доказів застосування вищевказаних заходів попередження до відповідача суду не надано.

Більше того, як встановлено в судовому засіданні та зазначалось вище, спірна квартира була придбана у відповідності з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, згідно з договором купівлі-продажу від 19.08.2006 року, а тому в розумінні статті 60 СК України є спільним майном подружжя, незважаючи на те, що була зареєстрована лише на позивача.

А тому посилання ОСОБА_1 на те, що вона є єдиним власником житла, та те що відповідач не отримував згоди на вселення, користування житлом не може слугувати для його виселення із даної квартири.

За тиках обставин, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки є необґрунтованим та не підтверджений належними доказами.

Керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 383, 391 ЦК України, ст. 9, 109 ЖК України та керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 64,88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 294, 296 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: