Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Рожина Ю.М.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" на рішення Рівненського міського суду від 22 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" про стягнення депозиту,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ „ПриватБанк" про стягнення депозиту.

Рішенням Рівненського міського суду від 22 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. З відповідача на користь позивачки стягнуто 584 500 грн. за депозитним договором № SAMDN 7563 від 19 квітня 2010 року та 12 500 доларів США за депозитним договором № SAMDN 7601від 19 квітня 2010 року.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що стаття 1059 ЦК України регулює питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. За змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно з пунктом 8 глави 2 „Приймання банком готівки" розділу III „Касові операції банків з клієнтами" Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного Банку України № 337 від 14 серпня 2003 року, та пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 516 від 3 грудня 2003 року, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі і повинен містити найменування банку, дату здійснення касової операції, підпис працівника банку, який прийняв готівку, відтиск печатки (штампу) тощо.

Позивачкою не надано суду доказів про наявність залишку грошових коштів на її банківських рахунках на час її звернення до суду із даним позовом.

Крім того, при вирішенні даного спору суд першої інстанції не врахував ситуацію, яка склалася в країні, і зокрема, на території Автономної Республіки Крим.

Частиною 1 ст. 3 Закону України „Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

Рішенням Центрального банку Російської Федерації № PH-33/1 від 21 квітня 2014 року припинено діяльність окремих структурних підрозділів ПАТ КБ „ПриватБанк" на території Республіки Крим та міста Севастополя.

Окупаційна влада з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ „ПриватБанк", що використовувалася у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу філії „Кримське РУ ПАТ КБ „ПриватБанк", а саме: приміщень банку, банкоматів, терміналів, транспортних засобів.

Позивачка не довела у суді того, що вона не пред'явила подібні вимоги до державних та недержавних установ Російської Федерації з аналогічних підстав. Нез'ясування цих обставин може призвести до подвійного стягнення з банку на користь позивачки.

Крім того, стягнення грошових коштів в іноземній валюті без зазначення еквіваленту у гривнях є незаконним.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюється на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Проте суд стягнув з відповідача кошти на користь позивачки в іноземній валюті - доларах США.

Помимо цього, суд першої інстанції стягнув із банку на користь ОСОБА_1 9078 грн. судового збору, замість 3 654 грн., який суд повинен був визначити, виходячи з розміру ставок судового збору, встановлених Законом України „Про судовий збір" на час подання позовної заяви.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу позивачка рішення місцевого суду вважала законним та обґрунтованим і просила апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність" визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Частиною 1 ст. 1059 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з положенням Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного Банку України № 492 від 12 листопада 2003 року, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначається: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9. глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банкам в Україні, затвердженої Постановою правління НБУ № 174 від 1 червня 2011 року, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп „вечірні" чи „післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

З матеріалів справи вбачається, що 19 квітня 2010 року між сторонами у Севастопольському відділенні ПАТ КБ „ПриватБанк" було укладено договір депозитного вкладу № SAMDN 7601 „Депозит VIP" строком на 12 місяців (по 19 квітня 2011 року) на суму 12 500 доларів США під 11,5 % річних (а. с. 9).

Пунктом 7 цього правочину було визначено, що у випадку, якщо після закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про його повернення, договір вважається продовженим на ще один строк, що визначений у таблиці 1 кредитного договору. Строк вкладу продовжується без явки клієнта в банк (а. с. 9).

Факт внесення позивачкою 12 500 доларів США депозитних коштів на рахунок банку підтверджується квитанцією № 219776109 від 19 квітня 2010 року (а. с. 10).

З довідки ПАТ КБ „ПриватБанк" № від 16 травня 2014 року вбачається, що станом на 16 травня 2014 року на рахунку позивачки НОМЕР_3, який був відкритий 19 квітня 2010 року, знаходилося 38 024, 35 доларів США (а. с. 125).

19 квітня 2010 року сторонами у справі у Севастопольському відділенні ПАТ КБ „ПриватБанк" було укладено ще один договір депозитного вкладу № SAMDN 7563 „Депозит VIP" строком на 12 місяців (по 19 квітня 2011 року) на суму 580 000 грн. під 20,5 % річних (а. с. 4).

Пунктом 7 цього правочину також було передбачено, що у випадку, якщо після закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про його повернення, договір вважається продовженим на ще один строк, що визначений у таблиці 1 кредитного договору. Строк вкладу продовжується без явки клієнта в банк (а. с. 4).

Факт внесення позивачкою 580 000 грн. та додаткових ще 4 500 грн. депозитних коштів на рахунок банку підтверджується квитанціями № 219776413 та № 16 від 19 квітня 2010 року (а. с. 5, 8).

Згідно з довідкою ПАТ КБ „ПриватБанк" № від 16 травня 2014 року станом на 16 травня 2014 року на рахунку НОМЕР_4, який був відкритий позивачкою 19 квітня 2010 року, знаходилося 592 571, 13 грн. (а. с. 125).

Таким чином, сторонами нормативних вимог щодо письмової форми договорів банківського вкладу та їх реальності було додержано.

Укладені депозитні правочини сторонами у судовому порядку не оспорені, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України вони вважаються правомірними.

Оригінали депозитних договорів та квитанцій про внесення позивачкою установі банку зазначених ви ще депозитних коштів були оглянуті судом у судовому засіданні.

З довідки Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому № від 23 березня 2015 року „Про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції" вбачається, що позивачка ОСОБА_1 22 березня 2015 року перемістилася з тимчасово окупованої території міста Севастополя у АДРЕСА_1 (а. с. 23).

Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13, відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки).

Неповернення позивачу його депозитного вкладу є порушенням положень ст. ст. 526, 610 Цивільного кодексу України про виконання зобов'язання належним чином та порушенням умов укладеного між сторонами договору.

Судом установлено, що навесні 2015 року позивачка неодноразово зверталася до відповідача із заявами про розблокування та виплату належних їй грошових коштів за депозитними вкладами № SAMDN 7563 „Депозит VIP" та № SAMDN 7601 „Депозит VIP", а також про розірвання цих депозитних правочинів (а. с. 14-17).

Відповідач у своїх листах від 12 та 18 травня 2015 року, адресованих позивачці, яка на той час вже проживала у м. Рівному, не заперечуючи фактів укладення із нею депозитних договорів та наявності коштів на цих депозитних рахунках, покликався на неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання і нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю банків та їх підрозділів, які розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також на постанову Правління Національного банку України № 260 від 06 травня 2014 року, на підставі якої ПАТ КБ „ПриватБанк" припинив свою діяльність на території АР Крим, однак депозитних коштів ОСОБА_1 у порушення положень ст. ст. 526, 610 Цивільного кодексу України не повернув (а. с. 16).

Тому у серпні 2015 року позивачка, покликаючись на відмову відповідача повернути належні їй депозитні кошти, просила суд про їх примусове стягнення з відповідача.

На підставі встановлених обставин справи та наведених вище вимог закону суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, прийшов до правильного висновку про обґрунтованість пред'явлених ОСОБА_1 позовних вимог до ПАТ КБ „ПриватБанк" про повернення депозитних коштів та задовольнив їх частково, зважаючи на тимчасові обмеження, які згідно із твердженнями відповідача, виникли у нього в доступі до інформації на електронних носіях та до платіжних доручень щодо вкладів на території АР Крим, та стягнув лише суму коштів, які були внесені вкладником при відкритті депозитів, що не позбавляє позивачку права у майбутньому стягнути решту депозитних коштів.

Доводи апелянта про неналежне оформлення договорів банківського вкладу та банківських квитанцій про внесення депозитних грошових коштів на рахунки банку не заслуговують на увагу, оскільки, як було зазначено вище, обидва укладені депозитні правочини сторонами у судовому порядку не оспорені, а, отже, вони відповідно до ст. 204 ЦК України вони є правомірними. Крім того, депозитні договори є договорами приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а тому відповідальність за належне оформлення правочинів, банківських квитанцій про внесення депозитних грошових коштів та інших банківських документів лежить на відповідачу.

Покликання банку в апеляційній скарзі на припинення діяльності його відокремленого структурного підрозділу в АР Крим у зв'язку з тимчасовою окупацією цієї території та на дії окупаційної влади в силу правил ч. 1 ст. 625 ЦК України не можуть бути підставою, що звільняє відповідача як юридичну особу від виконання свого грошового зобов'язання перед позивачкою.

Твердження відповідача у скарзі про можливу компенсацію позивачці її депозитних коштів третіми особами носить характер припущення, не підтверджені належними і допустимими законом доказами, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Покликання апелянта у скарзі на ч. 2 ст. 533 ЦК України взагалі є некоректним.

У зв'язку з викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Що стосується стягнення з відповідача судового збору, то суд першої інстанції, стягнувши з банку 9 078 грн. судового збору, допустив помилку. Насправді, виходячи з вимог Закону України „Про судовий збір" та правил ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути 3 654 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 22 березня 2016 року частково змінити, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" на користь Державного бюджету України, з 9 078 грн. до 3 654 (трьох тисяч шістсот п'ятдесяти чотирьох) грн.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: