Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/2233/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Курбатова О.М.
Провадження № 22-ц/778/3233/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» серпня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Бурими В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5С, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів позики недійсними.

Ухвалою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2015 року розєднано позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5С, ОСОБА_6, ОСОБА_7 для розгляду у самостійних провадженнях.

Ухвалою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним.

. В позовній заяві ОСОБА_3 зазначив, що між ним та ОСОБА_4 21 вересня 2013 року було укладено шлюб. 28 жовтня 2013р. ним була придбана квартира АДРЕСА_1 за його власні кошти.

ОСОБА_4 звернулась до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом позов про поділ спільного майна подружжя, а саме зазначеної квартири (справа №337/6535/14-ц). При розгляді зазначеної справи ОСОБА_4 надала розписку від 19.10.2013р. про нібито отримання у позику від ОСОБА_5 2 000 тисяч доларів США.

Вважає, що договір позики від 19.10.2013р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, який оформлений розпискою від тієї ж дати, оформлений з порушеннями та суперечить діючому законодавству ,є фіктивним.

Розписка від 19.10.2013р. була складена без цілі передачі грошових коштів, оскільки 19.10.2013р. ОСОБА_4 знаходилась на роботі з 07 год. 00 хв. до 13 год.00 хв., а також не повідомляла його про те, що збирається позичити або вже позичила грошові кошти, його згоду не отримувала, ніяких грошових коштів для придбання квартири вона не надавала.

Посилаючись на ст.ст.203,234 ЦК України просив визнати недійсним договір позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 19.10.2013р. на суму 2000 доларів США, оформлений розпискою від 19.10.2013р.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до п.4 ст.309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання договору позики недійсним, суд виходив із їх недоведеності.

По суті правильно відмовивши у позові, суд неправильно визначився з підставами такої відмови.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах телеграмах, якими обмінялися сторони, а ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами.

Розписка сама по собі не є правочином в розумінні ст.ст. 207, ч.1 ст.1047 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України вона є документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику, тобто за своєю правовою природою є доказом, який може надаватися на підтвердження укладення договору позики.

Сторони договору позики самостійно визначають умови договору і це відповідає принципу цивільного права - свободі договору (ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України).

Отже, розписка є доказом укладення та виконання договору позики у спорі між його сторонами - позикодавцем та позичальником, однак по справі у спорі щодо інших осіб підлягає належній оцінці у взаємозв'язку з іншими доказами відповідно до положень ст. 212 ЦК України.

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в письмовій формі договір позики не укладався, а на підтвердження отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_5 коштів у борг і укладення договору була надана розписка (а.с.155).

Оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі не були одержані від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України має право лише позичальник.

ОСОБА_4 договір позики не оспорює.

Розписка не містить жодного посилання на особу ОСОБА_3

ОСОБА_3 вважає, що договір позики є фіктивний (безгрошовим) оскільки ОСОБА_4 у ОСОБА_5С не брала кошти в борг, а розписку вона написала без його відома з метою в перспективі вирішити спір про поділ майна на свою користь.

Однак в розумінні ст.ст.203, 234 ЦК України такі обставини не є підставою вважати позику фіктивною за позовом особи, яка не є стороною договору.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно розяснень, що містяться у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник спір щодо поділу майна подружжя , визнання квартири особистою власністю одного із подружжя. Доводи позову про визнання недійсним договору, по своїй суті, є доводами-запереченнями ОСОБА_3 у справі про поділ майна подружжя. Справа розглядається Хортицьким районним судом м. Запоріжжя і у цій справі суд повинен вирішити спір щодо спірної квартири та коштів, за які вона була придбана на підставі наданих сторонами доказів та відповідно до гл. 7, 8 Сімейного Кодексу України, зазначена боргова розписка підлягає оцінці як доказ у відповідності до вимог ст.ст.65,73 СК України та з дотриманням вимог ст.ст.57, 58, 59, 212 ЦПК України.

Отже, у суду не будо підстав в мотивувальній частині рішення зазначати, що ОСОБА_3 не надав доказів у спростування факту отримання ОСОБА_4 у ОСОБА_5 позики у сумі 2000 доларів США та відмовляти у позові за недоведеністю.

За викладених обставин необхідно відмовити у позові через відсутність саме правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про визнання договору недійсним за ознакою фіктивності.

Відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2016 року змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: