Справа № 336/7693/15-ц
Пр. № 2/336/265/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення.

В позові зазначив, що з 1 грудня 2012 року перебуває на реєстраційному обліку в належному відповідачу будинку № 58 по вул. Баранова в м. Запоріжжі. Після смерті його батька ОСОБА_3, яка сталася 16 листопада 2014 року, відповідач, яка доводиться позивачеві бабкою, почала створювати перешкоди для позивача в потраплянні до житла, заявивши, що вона не бажає, щоб він користувався приміщеннями в будинку. Така поведінка відповідача позбавляє його права користування вказаним житлом у відсутність іншого місця помешкання.

У звязку з викладеним він просить про задоволення позову, вселення його до будинку № 58 по вул. Баранова в м. Запоріжжі.

В судовому засіданні підтримав вимоги позову, пояснивши, що хоча й не проживав постійно в будинку бабусі, проте з її дозволу часто залишався там ночувати. Але після поховання батька позивача, який доводився сином відповідачеві, бабуся заборонила йому проживання в належному їй будинку.

Позивач, його представник просять про задоволення позовних вимог.

Відповідач проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень суду пояснила, що вона за домовленістю із своїм сином ОСОБА_3 і на прохання останнього в грудні 2012 року зареєструвала свого онука в своєму житлі виключно, щоб допомогти родині сина нести тягар сплати комунальних послуг, які вони споживали в квартирі АДРЕСА_1, де по теперішній час постійно проживає позивач. Так як її будинок оснащений приладами обліку газу, електроенергії, води і т. і., тоді як її син більшість послуг сплачував відповідно до кількості зареєстрованих осіб, вона погодилася на реєстрацію онука. Проте вона не надавала згоди на проживання онука, до того ж в цьому не було жодної потреби. Онук і за життя свого батька, який надавав їй вагому допомогу в організації її побуту, дуже рідко відвідував бабку, не частіше двох-трьох разів на рік, а після смерті батька взагалі припинив ці відвідування, до цього судового процесу вона його не бачила. Вважає, що подання цього позову зумовлено бажанням зберегти реєстрацію в її будинку, оскільки ще до звернення позивача з цим позовом до суду, а саме: 18 вересня 2015 року, було відкрите провадження за її позовом до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Засідання по справі за її позовом відповідач не відвідував до того часу, поки не подав цей позов. В теперішній час провадження в справі за її позовом зупинено ухвалою суду. Її звернення за захистом свого права продиктовано бажанням оформити субсидію зі сплати комунальних послуг, оскільки після смерті сина, який допомагав їй і фінансово, їй як особі, що страждає на низку хронічних захворювань і джерелом чиїх доходів є лише пенсія, важко самостійно нести тягар сплати комунальних послуг, а в оформленні вказаної пільги за умови реєстрації онука, працездатного за віком, їй відмовили.

Оскільки позивач фактично не потребує захисту, бо він ніколи не проживав і не виказував бажання проживати в її будинку, мешкаючи постійно із своїми батьками, а після смерті батька лише з матірю в багатоквартирному будинку по вул. Аваліані в м. Запоріжжі, просить про відмову у задоволенні позову.

Представник відповідача підтримав заперечення своєї довірительки. Просить про ухвалення рішення на її користь.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, допитавши в якості свідка відповідача ОСОБА_2, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що відповідачу належить будинок № 58 по вул. Баранова в м. Запоріжжі, в якому з 1 грудня 2012 року зареєстрований позивач (а. с. 6), що доводиться відповідачу онуком і сином ОСОБА_3, чия смерть сталася 16 листопада 2014 року (а. с.19).

В зазначеному будинку позивач не проживає, як випливає з акту про непроживання, складеного квартальним комітетом (а. с. 20).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в силу ст. 383 ЦК власник жилого будинку має право використовувати помешкання, зокрема, для власного проживання, проживання інших осіб.

З наведеного положення законодавства випливає, що право користуванням житлом власника може бути отримане на підставі відповідного волевиявлення власника.

До видів речових прав на чуже майно в силу ст. 395 ЦК України відноситься, зокрема, право користування, а в силу ст. 401 ЦК право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Правовідносини з користування чужим майном врегульовані главою 32 ЦК України.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього, у тому числі і від власника майна, як випливає із ст. 396 ЦК України.

Виходячи з наведених правил цивільного законодавства, лише наявність речового права на чуже майно може бути підставою для звернення до суду з позовом про захист цього права.

Між тим судом встановлено, що позивач не тільки не набув права на проживання в будинку з дозволу власника, він і не виказував бажання користуватися будинком, про що свідчать надані суду фактичні дані.

Зокрема, допитана судом як свідок відповідач пояснила, що у позивача не було навіть ключів від житла, і не тому, що вона забороняла йому їх мати, а тому що у нього не було в цьому потреби. Замки на вхідних дверях від будинку встановлені давно, вона їх не змінювала. Заміна ключів від хвіртки, яка сталася в травні 2013 року, була зумовлена втратою ключів іншим її онуком, а дублікати нових ключів були вручені і позивачеві.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_7 одностайно заявили, що позивач ніколи не проживав з відповідачем, вони бачили його вкрай рідко в будинку бабки.

Не спростовують зазначеного висновку суду і показання допитаних судом за клопотанням позивача свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_4, з яких ОСОБА_5 суду пояснив, що позивач іноді залишався із своїм батьком ночувати в будинку № 58 по вул. Баранова в м. Запоріжжі; чи наявні речі позивача в спірному будинку і з ким в теперішній час проживає відповідач, свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_4 показала, що після поховання батька позивача один з родичів відповідача заборонив зявлятися позивачеві до будинку його бабки, а також пояснила, що під час відвідування відповідачем курортів та перебування в стаціонарах лікувальних закладів позивач проживав в будинку бабусі.

Хоча інформацію про поїздки на відпочинок і проживання в цей час в її будинку онука і спростовує позивач, проте показання цих свідків не підтверджують наявність у позивача права, яке було б порушене або обмежене відповідачем.

Як випливає із ч. 1 ст. 405 ЦК України лише ті члени сімї, які проживають разом з власником житла, мають право на користування цим житлом.

Разом з тим суду не надано жодних фактичних даних про те, що сторони будь-коли проживали як члени родини, повязані спільними правами і обовязками.

Висуваючи вимоги про захист свого права, навіть сам позивач не надає доказів існування цього права і не зазначає, в який спосіб воно було порушене.

Виходячи з того, що позивач ніколи не проживав з відповідачем як член її сімї, повязаний з нею спільним побутом, веденням господарства, між сторонами не укладалися договори про право користування чужим житлом, сервітут щодо приміщень спірного будинку не встановлений рішенням суду, суд вважає, що у позивача і не виникло передумов для захисту свого права від власника житла.

Про відсутність права користування жилим приміщенням свідчить і звернення відповідача з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, ще до подачі цього позову.

В силу ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вказані положення цивільного процесуального законодавства узгоджуються зі змістом ст. 15 ЦК України, що передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, обєктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом.

Між тим внаслідок зясування обставин справи і перевірки їх доказами, суд не вбачає ознак порушеного права позивача з боку ОСОБА_2, що не дає підстав для ухвалення рішення на його користь.

Керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 319, 395, 396, 401 ЦК України, ст. ст.10, 11, 59, 79, 88, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі в суд першої інстанції заяви про оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення та шляхом подачі апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження або шляхом подання апеляційної скарги впродовж строку, встановленого для подачі заяви про апеляційне оскарження.

Суддя О.В. Щаслива