АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №630/794/15-ц Головуючий суддя І інстанції Зінченко О. В.
Провадження № 22-ц/790/2191/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Костюченко В.В., Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 02 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

04 листопада 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 11068,86 грн. за кредитним договором № б/н від 29.08.2006 p., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1893,95 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 8171,63 грн., штрафів - 500 грн. (фіксована частина), 503,28 грн. (процентна складова) та стягнути судові витрати у розмірі 1218 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем 29.08.2006 р. був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 250 грн. Позивач зазначає, що ним зобов'язання за договором виконані у повному обсязі, в той час як відповідач свої зобов'язання не виконує, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка складає 11068,76 грн. Враховуючи, що відповідач добровільно не погашає заборгованість, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 02 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким заочним рішенням ПАТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, за відсутності відповідача, який за отриманням повістки на пошту тривалий час не з'являвся, відповідно до ст.. 305 ЦПК України дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги у передбачених ст. 303 ЦПК України межах, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами договору б/н від 29.08.2006 року ОСОБА_3 в той же день отримала кредит у розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, що є додатком до договору, позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентам за його використання, за перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, визначених даним договором.

Згідно доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором та на думку позивача відповідач має заборгованість за кредитним договором, яка на день звернення до суду становить 11068,86 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 1893,95 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 8171,63 грн.; штрафу 500+503,28=1003,28 грн.

Згідно до наявної в матеріалах справи заяви ОСОБА_3 про відкриття рахунку від 29.08.2006р., яка з умовами та правилами надання банківських послуг складає кредитний договір, відповідач отримала кредитну карту з встановленим кредитним лімітом у розмірі 250 грн.

Відповідно до п. 5.3. Умов та правил надання банківських послуг право на зміну розміру надання на платіжну варту кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення клієнта.

Згідно до поданого позову розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту складає 1893,95 грн., на який нараховані відсотки та штрафні санкції, та який значно перевищив ліміт, встановлений договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач всупереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, яка передбачає обов'язок сторони доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу, які у цій справі відсутні, - не надав до суду належних доказів підтвердження збільшення кредитного ліміту, а також того, що відповідач скористався кредитними коштами після збільшення кредитного ліміту.

Суд не вважав належним доказом вказаних обставини наданий позивачем розрахунок заборгованості і при цьому вказав, що позивач був неодноразово повідомлений про необхідність явки у судове засідання свого представника, однак той у судові засідання не з'явився, правом надати пояснення та докази на їх підтвердження не скористався, тому суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів.

У статті ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено наступне.

ч. 1 Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

2. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми);

дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

3. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті

розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо.

Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця.

4. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.

5. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

6. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов'язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Таким вимогам наданий позивачем на підтвердження доводів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором - не відповідає, оскільки не містить даних, які передбачені вказаним Законом України для первинного чи зведеного облікового бухгалтерського документа.

Стаття ст. 131 ЦПК України передбачає, що:

1. Сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

2. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

При вищевказаний обов'язок надавати докази у зазначені строки також зазначено у ч. 2 ст. 27 ЦПК України.

Однак позивач всупереч вимог вказаної норми цивільного процесуального права не надав до суду першої інстанції належних і допустимих доказів розміру заборгованості відповідача. Не встановлено у справі й поважних причин, з яких Банк не виконав свій процесуальний обов'язок. Так, за заявою Банка про отримання процесуальних документів в електронному вигляді і клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, судові виклики та повістки надсилалися в електронному вигляду (а.с. 18, 19, 25, 26, 36). Оскільки в судові засідання 01.12.20115, 22.12.2015 року сторони не з'явилися, суд своїм листом двічі, 01.12.2015 року та 22.12.2015 року надсилав поштою на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» судову повістку і у супровідному листі зазначив, що явка до суду його представника у судові засідання є обов'язковою для надання пояснень та обґрунтування заявлених вимог (а.с. 30, 35). Однак представник позивача та відповідач до суду не з'явилися, тому районний суд відповідно до заяви Банку розглянув справу за його відсутністю у заочному порядку.

Наявний у справі розрахунок суми позову позивачу не надсилався, досудової вимоги про погашення суми кредиту Банк до відповідача не надсилав, з ним він не узгоджений і тому такий документ не можна вважати безспірним доказом розміру заявлених позивних вимог, які можуть бути розглянуті судом за відсутності відповідача.

В матеріалах справи є надані позивачем на підтвердження умов укладеного договору кредиту кредитування Умови і Правила надання банківських послуг (а.с. 7-12). Однак всупереч положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про права споживачів» про те, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві, що обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця, - банк не надав письмових доказів про те, що при укладенні договору шляхом подання заяви відповідач отримала вказані Умови і Правила надання банківських послуг, з якими вона ознайомилася при укладенні договору. За відсутності доказів позначка в заяві про те, що вона ознайомилася в відповідними Умовами і Правилами в контексті вимог закону про письмову форму договору не можна вважати належним і допустимим доказом, що договір споживчого кредиту був укладений саме на цих умовах (а.с. 6, 7-12).

Виходячи з наведеного судова колегія погоджується з висновками районного суду про те, що у справі відсутні належні і допустимі докази на підтвердження розміру заборгованості відповідача. Розрахунок заборгованості за договором належить до аналітичних документів, який був складений відповідачем в односторонньому порядку, і не є документом первинного бухгалтерського обліку, який був складений під час здійснення господарської операції і містить про неї відповідні відомості та підтверджує її здійснення, що вимагається вказаною нормою ст. 9 Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Під час апеляційного провадження представник Банку на підтвердження розрахунку суми позову надав виписки по лицьовому рахунку відповідача ОСОБА_3 (а.с. 34), Однак при цьому ніяких доказів на підтвердження поважних причин порушення вимог ст. 131 ЦПК України про своєчасне надання цих доказів до районного суду Банк до апеляційного суду не надав, тому цей доказ відповідно до ч. 2 ст. 131 ЦПК України - не судовою колегією приймається. З огляду на те, що районний суд забезпечив сторонам рівний доступ до суду і процесуальну можливість вчасно розкрити докази, колегія суддів не вбачає у відмові Банку в отриманні невчасно поданих доказів, що ґрунтується на законі, порушень гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод на доступ до суду. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, а притримання доказів до стадії апеляційного суду є зловживанням процесуальними правами, внаслідок чого такий учасник втрачає своє право.

Судова колегія також зважає на те, що Банк є фінансовою установою, яка має кваліфікованих юристів, тому для додаткового роз'яснення Банку загальних положень про строки розкриття доказів при розгляді справи в суді, в контексті положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України - у районного суду не було достатніх підстав. Суд в розумінні ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи із дотриманням принципу рівності сторін, в іншому випадку порушується конвенційна гарантія кожного на справедливий суд.

Таким чином, оскільки районний суд обґрунтовано та відповідно до закону відмовив Банку у позові, за його недоведеністю, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то з передбачених ст.. 308 ЦПК України підстав судова колегія відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 317, 319-325 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відхилити.

Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: