Ухвала

іменем україни

14 вересня2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПоповичО.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медведєва Валентина Іванівна, Перша Полтавська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу та свідоцтва про право власності, визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медведєва В.І., Перша Полтавська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу та свідоцтва про право власності, визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є онукою ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Мати позивача (донька ОСОБА_8.) ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після смерті ОСОБА_8 залишилось спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 у м. Полтава. Мати (донька померлого ОСОБА_8.) померла раніше, а тому вона - позивачка має право успадкувати частину спадщини, яка б належала їй.

Зазначала, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8, позивач перебувала в Качанівській виправній колонії № 54, тому про смерть ОСОБА_8 їй не було відомо у зв'язку з чим був пропущений шестимісячний строк звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. За рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 серпня 2012 року позивачу наданий додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном у шість місяців. Звернувшись 11 жовтня 2012 року із заявою про прийняття спадщини до Першої полтавської державної нотаріальної контори, дізналася що її тітка (донька ОСОБА_8.) - ОСОБА_4 09 лютого 2009 року отримала свідоцтво про право спадщини за законом за реєстровим № 5-267 на спірну квартиру.

Вказувала, що 02 листопада 2012 року Октябрським районним судом м. Полтави постановлено ухвалу про накладення арешту на спірну квартиру. Не зважаючи на це, 29 травня 2013 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу передала спірну квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_6, хоча на момент вчинення правочину, ухвала Октябрського районного суду м. Полтави від 02 листопада 2012 року була чинною та були внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна. Таким чином, ОСОБА_4 не мала право продавати квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_6

З урахуванням вищевикладеного, згідно останніх уточнених позовних вимог, позивач просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстрованим за № 5-267 на ім'я ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу на квартиру АДРЕСА_1 від 29 травня 2013 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_5; визнати недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 від 29 травня 2013 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 від 29 травня 2013 року; визнати за ОСОБА_10 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частини за вказаною квартирою; витребувати спірну квартиру у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з незаконного володіння.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 02 лютого 2016 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом.

Витребувано Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_5, ОСОБА_6 у власність ОСОБА_3

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди під час розгляду справи встановили, що позивачка ОСОБА_3 є онукою ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Мати позивачки (донька ОСОБА_8.) - ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після смерті ОСОБА_8 залишилося спадкове майно - квартира АДРЕСА_1.

Рішеням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 серпня 2012 року позивачу наданий додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном у шість місяців.

11 жовтня 2012 року ОСОБА_3 звернулася із заявою про прийняття спадщини до Першої Полтавської державної нотаріальної контори і вказана заява зареєстрована в порядку, передбаченому діючим законодавством.

Відповідно до довідки Першої Полтавської державної нотаріальної контори від 15 жовтня 2012 року за № 2815/02-14 ОСОБА_4 (донька ОСОБА_8 та тітка позивача) 09 лютого 2009 року отримала свідоцтво про право спадщини за законом за реєстровим № 5-267 на квартиру АДРЕСА_1.

Встановлено, що 29 травня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 спірну квартиру продано останнім.

Cтаттею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Частиною 1. ст. 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено у п. 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з п. 2 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, та враховуючи те, що ОСОБА_3 прийняла спадщину у вигляді 1/2 частини оспорюваної квартири до укладення договору купівлі-продажу останньої між ОСОБА_4 та подружжям ОСОБА_6, враховуючи, що відчуження цієї квартири ОСОБА_4 відбулось поза волею ОСОБА_3, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_4, про визнання права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири в порядку спадкування за законом та в частині витребування 1/2 частини вказаної квартири з незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у власність позивача.

Крім того, правильними є висновки апеляційного суду щодо позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та про визнання недійсними свідоцтв про право власності по 1/2 частині спірної квартири за ОСОБА_5, ОСОБА_11, то в даному випадку позивач обрав спосіб захисту своїх прав, не передбачений чинним законодавством, адже відповідно до пункту 10 частини третьої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК, а відновлюються відповідно до вимог ст. 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи апеляційним судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

О.В.Попович