У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 10 червня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого боржник отримав у кредит 8 116 грн 50 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 квітня 2006 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_4 укладено договір поруки.

ОСОБА_3 належним чином свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 21 жовтня 2013 року утворилася кредитна заборгованість в розмірі 40 330 грн 87 коп.

З огляду на викладені обставини просив позов задовольнити та стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 330 грн 87 коп, 10 тис. грн, та 3 200 грн витрат на правову допомогу.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що банк не надав належних доказів на підтвердження правильності розрахунку заборгованості, не повідомив суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, оскільки із розрахунку заборгованості, наданому позивачем до позовної заяви, вбачається, що з 11 вересня 2006 року по 18 вересня 2013 року погашення заборгованості не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками та зазначив, що при здійсненні погашення відсотків 18 вересня 2013 року у розмірі 1 149 грн 15 коп. прострочене сальдо склало 0.00 грн. (відсутність боргу за тілом кредиту), при цьому станом на 14 січня 2014 року воно складало 2 069 грн 85 коп., що не узгоджується з п. 3.3 кредитного договору. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що у рахунок погашення прострочених сум пені та комісії зарахування з 6 серпня 2005 року не здійснювалися.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 червня 2005 року укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 116 грн 50 коп. зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 квітня 2006 року.

Вимоги до відповідача ОСОБА_3 забезпечені шляхом укладання з відповідачем ОСОБА_4 договору поруки від 10 червня 2005 року. Відповідно до п. 4 договору у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно із п. 12 договору порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Крім того, вимоги до відповідача ОСОБА_3 були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, відповідно до умов якого ПАТ «Акцент-Банк» зобов'язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором від 10 червня 2005 року, розмір відповідальності 10 тис. грн.

Згідно із нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

З розрахунку кредитної заборгованості у зв'язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору від 10 червня 2005 року убачається, що станом на 21 жовтня 2013 року за ним утворилась кредитна заборгованість у розмірі 40 330 грн 87 коп., яка складається з наступного: 12 562 грн 44 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 27 768 грн 43 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність боргу за тілом кредиту та припинення договорів поруки. При цьому зазначив, що банк не надав належних доказів на підтвердження правильності розрахунку заборгованості, не повідомив суд про всі відомі рішення судів, що стосуються предмету спору.

Разом з тим, вимагати від ПАТ КБ «ПриватБанк» іншого розрахунку є порушенням ст. ст. 10, 11 ЦПК України, ч. 4 ст. 129 Конституції України, оскільки якщо суд не погоджується з наданим розрахунком кредитної заборгованості, то повинен дати йому належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України), а не відмовляти в задоволенні позовних вимог у разі ненадання банком іншого розрахунку.

Крім того, позов, який було розглянуто судом із ухваленням рішення по суті спору, пред'явлено юридичною особою - ПАТ КБ «ПриватБанк». Одним із відповідачів у справі є також юридична особа - ПАТ «Акцент-Банк». Отже, спір виник між юридичними особами.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або ГПК України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-745цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості у порядку цивільного судочинства, є передчасним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про закриття провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості та роз'яснення позивачу права звернутися до суду з відповідним позовом у порядку господарського судочинства.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням ухвали суду апеляційної інстанції, закриттям провадження у справі в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості та направленням справи в частині ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. ст. 205, 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 205, 336, 338, 340, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості скасувати, провадження у справі в цій частині закрити. Роз'яснити позивачу, що він має право звернутися до суду у порядку господарського судочинства.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик