Справа № 520/1113/16-ц
Провадження № 2/520/2012/16
Рішення

іменем України

05 вересня 2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Прохорова П.А.

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якій просить суд визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір, укладений 07 червня 2010року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №664, застосувати наслідки недійсності іпотечного договору №664 від 07 червня 2010року: припинити заборону та скасувати запис № 9905959 від 07.06.2010 р. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження жилого приміщення - квартири загальною площею 135,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що 07.06.2010року був внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на підставі Іпотечного договору від 07.06.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 664, припинити іпотеку та скасувати запис № 9906623 від 07.06.2010 р. в Державному реєстрі іпотек про обтяження жилого приміщення - квартири загальною площею 135,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що 07.06.2010 року був внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 до Державного реєстру іпотек на підставі Іпотечного договору від 07.06.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 664, вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис № 9905959 від 07.06.2010 р. про заборону відчуження жилого приміщення квартири, загальною площею 135,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а також вилучити з Державного реєстру іпотек запис № 9906623 від 07.06.2010 р. про обтяження жилого приміщення - квартири загальною площею 135,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що з 14.02.2008року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_3 Від даного шлюбу, 02 липня 2008року у них народилась донька ОСОБА_2.

Позивачка вказує, що 07 червня 2010року між відповідачем - ОСОБА_3 та відповідачем - ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, на підставі якого ОСОБА_3 передав банку в іпотеку квартиру, загальною площею 135,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачка вважає, що цей договір є недійсним, оскільки його було укладено без дозволу органу опіки та піклування, у звязку з чим, ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідним позовом.

У судове засідання 05.09.2016року позивачка не зявилась, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, її представник надав до канцелярії суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

У судове засідання 05.09.2016року представник відповідача - ПАТ «УкрСиббанк» зявився, проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав, зазначених у запереченнях.

Так, в обґрунтування наданих заперечень представник відповідача посилається на те, що право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис, у звязку з чим, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Представник відповідача вказує, що позивачка звертаючись з позовною заявою до суду про визнання договору іпотеки недійсним у зв'язку з тим, що нею ж і не було враховано права її малолітньої дитини через неправдиве повідомлення батьками про відсутність малолітньої дитини прав на майно, засвідчує факт недобросовісного виконання останньою своїх цивільних, а також батьківських обов'язків, на що органи опіки та піклування повинні звернути увагу, однак це не є підставою для визнання недійсним договору іпотеки.

Крім того, представник відповідача просить суд застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову також з цих підстав, оскільки оскаржуваний договір іпотеки було укладено 07.06.2010року, про умови якого позивачу було відомо з моменту підписання останнього, оскільки ОСОБА_1 відповідно до п.п. 1.3. договору іпотеки надавала згоду на його укладення, у звязку з чим, строк позовної давності в даному випадку слід розпочинати обраховувати з 08.06.2010 року.

Представник відповідача вказує, що з огляду на це строк позовної давності щодо вимог про визнання договору іпотеки від 07.06.2010 року недійсним сплив 08.06.2013 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 03.02.2016року.

Відповідач - ОСОБА_3 про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 05.09.2016року не зявився, про поважність причин відсутності не повідомив, однак у судовому засіданні 16.08.2016року позов визнав у повному обсязі, що зафіксовано в журналі судового засідання.

Представник третьої особи - Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання не зявився, однак надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, розгляд справи залишив на розсуд суду, при прийнятті рішення просив врахувати права та інтереси дитини.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, показання свідків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 09.10.2006року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобовязується надати позичальнику, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 58 590,00 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 09.10.2006року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір до кредитного договору №0 від 09.10.2006року, відповідно до умов якого, іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

15 лютого 2008року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_5, після реєстрації шлюбу прізвище дружини «Муконіна», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія 1-ЖД №066865.

02 липня 2008року у них народилась донька ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія 1-ЖД №143212.

З метою поліпшення умов проживання, ОСОБА_3 вирішив продати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, та купити нову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3.

Так, 07 червня 2010року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 09.10.2006року, якою внесено зміни до умов забезпечення кредиту, а саме п. 2.1.: виконання зобовязань позичальника за цим договором забезпечується наступним майном, а саме: квартирою, що складається з трьох кімнат, загальною площею 135,80кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, та є власністю ОСОБА_3.

07 червня 2010року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в забезпечення виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 09.10.2006року, додатковою угодою №1 від 07 червня 2010року до договору про надання споживчого кредиту №0 від 09.10.2006року, наступне нерухоме майно квартиру 81, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Корольова, будинок 24, та є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 07.06.2010року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №656, право власності зареєстроване 07.06.2010року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», номер запису 3321 в книзі 745пр-53.

Також, 07 червня 2010року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №243180, згідно з яким, поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_3 усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №0 від 09.10.2006року, укладеного між кредитором та боржником, існуючих в теперішній час, і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

З п. 1.3. договору іпотеки вбачається, що ОСОБА_3 при укладенні цього договору діє за згодою дружини ОСОБА_1, яка посвідчена 04.06.2010року ОСОБА_4, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим №654.

Крім того, в матеріалах справи наявна належним чином завірена копія вказаної згоди на укладання правочину (а.с. 79).

Судом встановлено, що при укладенні іпотечного договору від 07 червня 2010 року ОСОБА_1 надала згоду на передачу квартири в іпотеку, та надала банку паспорт, в якому зазначалось місце її реєстрації: м. Одеса, вул. 6 Пересипська, буд. 10, а відповідач - ОСОБА_3, підписуючи іпотечний договір, вказав своє місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1.

З довідки (про склад сімї та прописку) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_3 зареєстрований з 16.07.2010року, тобто після укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Отже, при укладені договору іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обовязково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

ОСОБА_6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Відповідно до частини другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Таким чином, судом встановлено, що предмет іпотеки на час укладення договору іпотеки не був місцем постійного проживання батьків малолітньої дитини.

У судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_7 повідомив суду про те, що ОСОБА_2, після свого народження, проживала у квартирі №73, за адресою: місто Одеса, вулиця Краснова, будинок №17. Влітку 2010року позивачка та відповідач купили нову квартиру, за адресою: АДРЕСА_5, однак, приблизно місяць після цього, проживали у квартирі №73, за адресою: місто Одеса, вулиця Краснова, будинок №17, оскільки у новій квартирі робили ремонт, після чого зробили одну кімнату та перевезли свої речі.

Свідок ОСОБА_8 повідомив суд про те, що ОСОБА_2 з літа 2010року проживає разом з батьками за адресою: АДРЕСА_5, квартиру придбали від забудовників, робили ремонт, закінчили приблизно влітку 2014року восени 2015року.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Не приймаються судом до уваги посилання позивачки на те, що неповнолітня донька ОСОБА_2 на час передачі ОСОБА_3 в іпотеку квартиру, за адресою: АДРЕСА_3, мала право та використовувала її як своє місце проживання, оскільки належних доказів в обґрунтування вказаних обставин позивачкою, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Абзацом 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно з пунктом 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року №20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів.

Оскільки згідно зі ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину.

Пунктами 1.9, 1.10 гл. 2 розд. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за №282/20595; далі - Порядок № 282/20595) передбачено, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подання йому довідки про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання.

Тобто право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис.

Позивачка вказує, що відсутність самої реєстрації обумовлено наявністю в договорі іпотеки певних обмежень, а саме: п.п. 2.4.6. договору іпотеки, передбачено, що іпотекодавець зобов'язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.

Проте, доказів звернення до іпотекодержателя за отриманням такої згоди, позивачкою надано не було.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що підстави для визнання недійсним правочину відсутні, у звязку з чим, у задоволенні вимог ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків його недійсності, слід відмовити.

Щодо посилань представника відповідача на пропуск строку позовної давності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_6 19 ЦК України, що регулюють позовну давність, вказують, зокрема, на таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.2 ст. 261).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267).

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Приймаючи до уваги, що позовна давність за домовленістю сторін збільшена не була, суд зазначає, що до вимог ОСОБА_1 застосовується позовна давність тривалістю у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що договір іпотеки було укладено 07.06.2010року, про умови якого позивачці було відомо з моменту підписання останнього, оскільки відповідно до п. 1.3. договору іпотеки ОСОБА_1 надавала згоду на його укладення, у звязку з чим, строк позовної давності в даному випадку слід розпочинати обраховувати з 08.06.2010року.

З огляду на це, строк позовної давності щодо вимог про визнання договору іпотеки від 07.06.2010року недійсним сплив 08.06.2013 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 03.02.2016року.

Таким чином, суд зазначає, що позивачкою пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Однак, судом відмовлено у задоволенні позову на загальних підставах, а не у звязку із пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку з відмовою у позові, витрати по сплаті судового збору позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя П. А. Прохоров