Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.09.2016 Справа №607/912/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді: Дзюбановського Ю.І.

при секретарі судового засідання: Борисевич І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Медичний коледж», третя особа на стороні відповідача директора приватного вищого навчального закладу «Медичний коледж» - ОСОБА_2, про зобовязання вчинити дії по працевлаштуванню та стягнення середньої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, надалі позивач, звернулася в суд з позовом до Приватного вищого навчального закладу «Медичний коледж», надалі відповідач, за участю третьої особи директора ПВНЗ «Медичний коледж» ОСОБА_2, в якому просить зобовязати ПВНЗ «Медичний коледж» виконати зобовязання по працевлаштуванні ОСОБА_1 та стягнути на її користь середню заробітну плату за три місяці в розмірі 7039,05 грн.

Згідно заяви від 19.09.2016р. представник ОСОБА_1 просить проводити судове зсідання без її участі із підтриманням заявлених позовних вимог. У поданій позовній заяві, а також під час проведення судового розгляду справи представник позивач в обґрунтування заявленого позову зазначає, що ОСОБА_1 31.08.2015р. було звільнено з роботи в звязку із закінченням строку трудового договору. Однак, ОСОБА_1 є одинокою матірю, так як її чоловік помер, на утриманні в неї перебувають двоє неповнолітніх дітей, а відтак на неї поширюють гарантії, передбачені ст. ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а саме вона не може бути звільнена по закінченню строку дії трудового договору без обовязкового її працевлаштування та підприємство, установу чи організацію, із якої вона була звільнена, або ж на інше підприємство на роботу, яку може виконувати відповідно до своєї освіти та професії. Проте, при звільненні ОСОБА_1 із місця роботи у ПВНЗ «Медичний коледж» адміністрацією установи не були виконанні обовязкові вимоги, встановленні ч. 3 ст. 184 КЗпП України по працевлаштуванню ОСОБА_1, чим порушено її законні права та охоронювані законом інтереси. Також, дана стаття Кодексу передбачає збереження середньої заробітної плати працівника до його подальшого працевлаштування протягом трьох місяців, а тому, зважаючи на невиконання відповідачем своїх зобовязань по працевлаштуванню працівника із ПВНЗ «Медичний коледж» слід стягнути середньомісячну заробітну плату за три місця в розмірі 7039,05 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2, яка виступає у справі також в якості третьої особи, позовні вимоги заперечує повністю, мотивуючи тим, що звільнення працівника ОСОБА_1 проводилося не з ініціативи роботодавця, а в звязку із закінченням дії строку трудового договору, а тому у ПВНЗ «Медичний коледж» не виникає обовязку по її працевлаштуванню та сплати середньомісячної заробітної плати за три місяці. Крім цього зазначає, що ОСОБА_1 є приватним підприємцем і отримує дохід, що також виключає стягнення на її користь середньої зарплати. При наступному вивільненні ОСОБА_1 було попереджено в установлений строк, працівник не виявив бажання продовжити дію трудового договору і в добровільному порядку отримала розрахункові кошти та трудову книжку. Також ОСОБА_2 зазначає, що адміністрація ПВНЗ «Медичний коледж» зверталася із проханням в Тернопільський міськрайонний центр зайнятості із запитом про можливе працевлаштування ОСОБА_1 за посадами викладача, лаборанта у навчальних закладах міста та області за її освітою, хоча сама ОСОБА_1 такої ініціативи не проявляла і без явки працівника в Тернопільський міськрайонний центр зайнятості в примусовому порядку працевлаштувати працівника є неможливим. При цьому звертає увагу на ті обставини, що адміністрація ПВНЗ «Медичний коледж» не виявила бажання в подальшому працевлаштування ОСОБА_1 у їхньому закладі, що виразилося у не продовженні трудового договору, а ПВНЗ «Медичний коледж» не має у своєму підпорядкуванні інших відкритих філій чи відділень, в яких можна було б працевлаштувати ОСОБА_1, і керівництво ПВЗН «Медичний коледж» не може впливати на рішення керівництва інших підприємств, установ чи організації, щоб зобовязати їх в примусовому порядку здійснити працевлаштування ОСОБА_1 поза їх волевиявленням.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, встановив наступне.

29 серпня 2014 року між Приватним вищим навчальним закладом «Медичний коледж» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений контракт з педагогічним працівником, за умовами якого ОСОБА_1 призначається на посаду викладача на строк з 01.09.2014р. по 31.08.2015р.

Пунктом 6.2 Контракту сторони встановили, що підставами для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому, керівник закладу освіти і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Контракт не може «переходити» в договір на невизначений строк відповідно до пункту 2 ст. 36 КЗпП України, коли жодна із сторін не порушила питання про його припинення. Якщо у цей термін сторони не визначилися, то контракт продовжується на новий термін.

31 серпня 2015 року Приватним вищим навчальним закладом «Медичний коледж» виданий Наказ №113-К «Про звільнення з роботи ОСОБА_1М.» з посади викладача клінічних дисциплін у звязку із закінченням строку трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України, з 31 серпня 2015 року. Із даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 31.08.2015р.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17.03.2016р., яке залишене в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 22.06.2016р., встановлено, що ОСОБА_1 не скористалася правом щодо продовження строку дії контракту та не повідомила ПВНЗ «Медичний заклад» про намір в майбутньому працювати на тій же посаді, а також встановлено правомірність звільнення роботодавцем працівника ОСОБА_1, яка є одинокою матірю і апеляційний суд прийшов до висновку про те, що видавши наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ПВНЗ «Медичний коледж» дотримано умови чинного законодавства, умови контракту не порушено.

Тому, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України при вирішенні даної справи не доводяться правомірність звільнення ОСОБА_1 як одинокої матері із посади, яку вона займала згідно контракту, укладеному 29.08.2014р. із Приватним вищим навчальним закладом «Медичний коледж».

У відповідності до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Згідно із розясненням пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів, які мають дітей до чотирнадцяти років, провадиться з обовязковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обовязок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилася з поважних причин.

Матеріалами справи підтверджується, що також встановлено рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17.03.2016р., що ОСОБА_1 є одинокою матірю (вдовою) свідоцтво про смерть ОСОБА_4, який помер 06.11.2012р., на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. А тому на неї поширюються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України при її звільненні, зокрема, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Однак, позивачем належними і допустимими доказами не підтверджено та судом при розгляді справи не здобуто доказів, які б підтверджували, що Приватний вищий навчальний заклад «Медичний коледж» має у своєму віддані інші відкриті відділення чи філії, які йому підпорядковуються, тобто утворенні однією юридичною особою ПВНЗ «Медичний коледж» та діють в його інтересах, а відтак і того, що ПВНЗ «Медичний коледж» мав можливість відповідно до повноважень, передбачених установчими документами здійснити у них обовязкове працевлаштування ОСОБА_1

Зобовязати відповідача здійснити працевлаштування ОСОБА_1 в інші заклади, установи чи підприємства, які йому не підвідомчі та без відповідного волевиявлення такого підприємства, установи чи організації, і при тому, що вимога ОСОБА_1, яка кореспондується із змістом ч. 3 ст. 184 КЗпП України, має зобовязальний характер, буде суперечити загальним принципам виникнення цивільних, трудових прав та обовязків, оскільки не можливо примусити особу (юридичну) до вчинення дій, які вона не зобовязана вчинити за відсутності на це прямої вказівки Закону, а саме прийняти на роботу працівника без згоди власника або уповноваженого ним органу, із яким не існують будь-які правовідносини.

Своє волевиявлення у неможливості працевлаштування ОСОБА_1 на попередній роботі у ПВНЗ «Медичний коледж», керівництво останнього виразило у не продовженні дії строку контракту та подальшого звільнення працівника.

Також, до матеріалів справи відповідачем долучено лист Тернопільського міськрайонного центру зайнятості від 23.02.2016р. №04/65/530, із змісту якого вбачається, що ПВНЗ «Медичний коледж» подавав інформацію про факт вивільнення працівника ОСОБА_1, її освіту та отримана інформація про відсутність попиту на працівників за посадами викладача, лаборанта медичних предметів навчальних закладах міста та району за освітою лікаря «лікувальна справа», бакалавра «сестринської справи».

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобовязання відповідача вчинити дії по її працевлаштуванні не підлягають до задоволення, а відтак і не підлягають до задоволення вимоги щодо стягнення 7039,05 грн. середньої заробітної плати за три місяці.

Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір не стягується та не відшкодовується.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 184 КЗпП України ст.ст. 60, 88, 212, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного навчального медичного закладу «Медичний коледж» про зобовязання вчинити дії по працевлаштуванню ОСОБА_1 та стягнення середньої заробітної плати в розмірі 7039,05 грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дзюбановський Ю.І.