Справа № 707/2-3308/2009
У Х В А Л А

Іменем України

06 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого: Павліченка С.В.

суддів: Бисаги Т.Ю., Куцина М.М.

при секретарі: Шукаль О.Я.

розглянувши в судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2009 року по справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення боргу ,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2009 року накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках ОСОБА_1 у будь-яких банківських установах України та майно, яке належить ОСОБА_1, мешканцю АДРЕСА_1. Обмежено у праві виїзду за кордон громадянину України ОСОБА_1, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 до закінчення провадження у справі.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі ставить питання про скасування даної ухвали та постановлення нової про її скасування, посилаючись на те, що вона винесена всупереч вимогам статей 151-154 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Виходячи з аналізу даної норми закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити, і такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до ст. 152 ЦПК України одним із заходів до забезпечення позову є накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Розяснюючи вищевказані законодавчі положення, Пленум Верховного Суду України у п.п. 1, 2, 6 постанови від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (надалі Постанова №9), зазначив, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Суд вирішуючи питання щодо застосування певного види забезпечення позову, види повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК України перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що 17 листопада 2003 року між ВАТ КБ «Надра» особі Філії ВАТ КБ «Надра» Ужгородське регіональне управління та ОСОБА_1 був укладений Договір-анкета № 2/НОМЕР_1 на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки та Додаткова угода № 1 від 19.11.2003 року до цього договору, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 35000,00 доларів США з оплатою відсотків в розмірі 17,9 річних строком до 16 листопада 2006 року.

Згідно звіту про операції по картковому рахунку позичальником ОСОБА_1 в період з 25.11.2003 року по 15.01.2004 року були отримані кошти в сумі 34964,07 доларів США.

При настанні кінцевого строку повернення кредитних коштів та передбачених договором платежів позичальник свої зобовязання перед банком не виконав. Станом на 05.08.2009 року заборгованість відповідача перед банком складає 65795,82 доларів США, що по курсу НБУ становить 505410,59 грн.

З огляду на положення ст.ст. 151-153 ЦПК України, розяснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р., враховуючи суму заборгованості позивачем у розмірі 505410,59 грн., колегія суддів вважає, що ухвалу судді в частині накладення арешту на грошові кошти слід змінити, а саме із зазначенням суми заборгованості.

Крім того, пунктом 8 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII передбачено можливість обмеження виїзду з України громадян, щодо яких подано цивільний позов до суду, до закінчення провадження у справі. При розгляді цивільних справ мають місце випадки, коли суди ототожнювали питання тимчасового обмеження боржників у праві виїзду за межі України із видами забезпечення позову, не беручи до уваги, що повноваження судів першої інстанції при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним кодексом України, у тому числі повноваженнями щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом види забезпечення позову. Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Тому, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, слід дійти висновку, що суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом вирішено питання про вжиття заходів забезпечення позову з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 312 ЦПК України, є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нової ухвали з цього питання.

Керуючись статтями 307, 312, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2009 року в частині накладення арешту на грошові кошти змінити та викласти в наступній редакції.

Накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках ОСОБА_1 у будь-яких банківських установах України та майно, яке належить ОСОБА_1 мешканцю АДРЕСА_1, у розмірі 505410,59 грн.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2009 року в частині обмеження у праві виїзду за кордон громадянину України ОСОБА_1, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді