О К Р Е М А Д У М К А
07 вересня 2016 року м. Київ
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року, постановленою у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя, касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 червня 2015 року залишено без змін.
Постановляючи ухвалу про відхилення касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 червня 2015 року та залишаючи судові рішення без змін, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не надано суду жодного документального доказу на підтвердження позовних вимог, окрім, копії рішення суду від 15 грудня 2009 року та копії витягу про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1. Зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки так як позивачка не надала належних та допустимих доказів відповідно до вимог ст.ст. 58 - 60 ЦПК України.
Однак з такими висновками колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ повністю погодитись не можна.
Так, випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом.
Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок».
Зокрема, виходячи з положень ст. 183 ЦК України та роз'яснень, викладених у п. п. 6, 7 зазначеної постанови, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.
Вирішуючи такі спори, суди з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін повинні відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі, а в необхідних випадках - висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань; дані про характер робіт і їх вартість, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки будинку або поділу будинку.
Відповідно до ст. 358 ЦК Україниправо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Вищевикладеного суди не врахували, належним чином не встановили всіх обставин у справі, не визначилися із характером спірних правовідносин та не взяли до уваги, що позивач просила виділити майно в натурі (один із будинків, які перебувають у частковій власності сторін у справі), без необхідності переобладнання та перепланування, посилаючись на неможливість спільного користування майном, а дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав не бажання позивача приймати участь у судових засіданнях та не надання доказів.
Так, відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Скасовуючи рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2013 року, ухвалене у цій справі, та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 21 травня 2014 року вказувала на допущені судами порушення, зокрема, вирішуючи спір, не обговорили питання про можливість виділу домоволодінь та земельних ділянок за іншими варіантами, фактично залишивши спір сторін невирішеним. Висновки судів про неможливість виділу в натурі часток у спільній частковій власності сторін не вмотивовані та ґрунтуються на неповному встановленні фактичних обставин справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
У порушення зазначеної норми суди попередніх інстанцій під час нового розгляду справи не врахували у достатньому обсязі вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 21 травня 2014 року та не можливість виділу домоволодінь та земельних ділянок за іншими варіантами, фактично залишивши спір сторін невирішеним.
За таких обставин викладена в ухвалі правова позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову за відсутності належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог є помилковою, оскільки судами допущено порушення норм процесуального права та фактично позбавлено особу права на справедливий судовий розгляд, що є підставою для скасування судових рішень з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.
Суддя Ю.Г. Іваненко