Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області, про визначення місця проживання малолітньої дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, виконавчий комітет Кам'янець-Подільської міської ради Хмельницької області як орган опіки та піклування, Дунаєвецька районна державна адміністрація Хмельницької області як орган опіки та піклування, Кам'янець-Подільська районна державна адміністрація Хмельницької області як орган опіки та піклування, про відібрання дитини та визначення місця проживання неповнолітнього, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року її дочка

ОСОБА_7 народила сина ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 померла.

Із самого народження дитини відповідач не визнавав хлопчика своїм сином, не піклувався про нього, матеріально не утримував та нехтував своїми батьківськими обов'язками. Після смерті ОСОБА_7 її син проживає разом з бабусею, яка була призначена його опікуном.

Зазначала, що рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2013 року визнано батьківство ОСОБА_5 щодо ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Перша їх зустріч відбулася у дитячому садочку у віці 2-х років, наступна приблизно через три роки. Після визнання батьківства відповідач почав відвідувати дитину 1 раз на місяць. Хлопчик не бажає зустрічатися з батьком, боїться його та плаче. Після таких зустрічей у внука посилюються прояви нічного енурезу, заїкання, дитина роздратована, погано спить та скаржиться на головні болі.

Беручи до уваги зазначене просила визначити місце проживання ОСОБА_8., ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із бабусею ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про відібрання дитини та визначення місця проживання неповнолітнього, обґрунтовуючи його тим, що є батьком малолітнього ОСОБА_8., однак

ОСОБА_4 відмовляється віддати батькові на виховання дитину і взагалі забороняє зустрічатися з сином.

Посилаючись на те, що син має проживати з батьком, так як у нього є можливість забезпечити дитину і дати сину краще виховання ніж бабуся, просив відібрати неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, від бабусі ОСОБА_4 та передати дитину рідному батькові, визначити місце проживання дитини разом з батьком ОСОБА_5 за місцем його фактичного проживання: АДРЕСА_2

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2016 року, позовні вимоги

ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8., ІНФОРМАЦІЯ_1, з бабусею ОСОБА_4 за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_3

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції при останньому перегляді справи в апеляційному порядку, керувався тим, що зміна звичайних для дитини умов життя та кола оточуючих його близьких людей стане психотравмуючим фактором для дитини, тому відібрання ОСОБА_9 від бабусі ОСОБА_4 та передача батькові

ОСОБА_5 суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Судами встановлено, що з 2006 року ОСОБА_5 перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7, яка мала дочку від першого шлюбу ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4. Батько ОСОБА_10 рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2009 року позбавлений батьківських прав.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року у ОСОБА_5 та ОСОБА_7 народився син. Реєстрація народження дитини була проведена у порядку ст. 135 СК України, згідно з якою при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проводиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записується за її вказівкою, тому син був записаний як ОСОБА_8, батьком вказано − ОСОБА_11

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з сином певний час після пологів проживали у будинку батьків ОСОБА_7 у с. Чечельник Дунаєвецького району Хмельницької області. Потім переїхали проживати у с.Камянка Камянець-Подільського району Хмельницької області. Дочка ОСОБА_7 - ОСОБА_10 залишилася проживати з матір'ю ОСОБА_7 - ОСОБА_4 у

с. Чечельник Дунаєвецького району Хмельницької області.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 померла.

ОСОБА_5 з 14 червня по 26 липня 2009 року перебував на стаціонарному лікуванні травматологічного відділення Кам'янець-Подільської районної лікарні з діагнозом «переломовивих хребта», що стверджується копією довідки Камянець-Подільської районної лікарні від 26 лютого 2013 року.

Розпорядженням Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області від 08 лютого 2009 року № 623/2009-р ОСОБА_4 призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_8

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від

20 листопада 2013 року ОСОБА_5 визнано батьком малолітнього ОСОБА_8 Виключено запис про ОСОБА_11, як батька, з актового запису про народження ОСОБА_8

Розпорядженням Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області від 10 грудня 2013 року № 679/2013-р визнано

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив статус дитини-сироти.

Відповідно до повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 21 лютого 2014 року ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінено його прізвище на ОСОБА_5, у графі батько вказано − «ОСОБА_5.».

У ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. ст. 6, 27 названої Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини; визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Разом з тим згідно з ч. 3 ст. 163 СК України суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, передбачає врахування того, чи прижилася дитина у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості тощо.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили характер спірних правовідносин та врахувавши інтереси дитини законно і обґрунтовано дійшли висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8. з бабусею ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_5 із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_5 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій, при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Л.М.Мазур