Рішення

Іменем України

Справа № 712/3915/16-ц

Провадження 2/712/1247/16

12 вересня 2016 року м.Черкаси

Соснівський районний суд м.Черкаси у складі:

головуючого-судді - Марцішевської О.М.

при секретарі - Вдовенко О.В.

за участю прокурора Чухало О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора в інтересах держави до ОСОБА_1, треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, орган опіки і піклування м.Черкаси про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

Прокурор в інтересах держави в особі Черкаської міської ради у квітні 2016 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Черкаської міської ради № 9-279 від 24 березня 2006 року "Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_5 та інші)" у власність ОСОБА_3 була надана земельна ділянка 1000 кв.м по вул.Ціолковського, 10/9 в м.Черкаси для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) під кадастровим номером :02:009:0015, в подальшому власниками спірної ділянки на підставі цивільно-правових угод були ОСОБА_4, ОСОБА_2 та в даний час відповідачка є власником спірної ділянки за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 02.10.2012 року. Прокуратурою м. Черкаси в 2013 році була проведена перевірка дотримання Черкаською міською радою вимог земельного законодавства при виділенні та використання земельних ділянок у кварталі № 137 між вулицями Золотоніської, Грузиненка, Ціолковського та Мініна Пожарського (мікрорайон «Соснівка») у м.Черкаси, за результатами якої зясувалось, що рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 не відповідає вимогам закону, в зв'язку з чим прокурор звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 16.04.2015 року у справі № 712/11271/13-ц визнане незаконним та скасоване рішення Черкаської міської ради № 9-279 від 24 березня 2006 року в частині безоплатної передачі ОСОБА_3 спірної земельної ділянки. В задоволенні позову в частині визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_2, скасування його державної реєстрації, витребування земельної ділянки відмовлено в звязку з тим, що ОСОБА_2 на час звернення до суду не була власником спірної земельної ділянки, тобто не була субєктом цих правовідносин у звязку із відчуженням земельної ділянки іншій особі і передачею тим самим покупцю ОСОБА_1 субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, яка до участі у справ як відповідач не притягнута, тому прокурор у квітні 2016 року звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про витребування з незаконного володіння земельну ділянку площею 1000,0 кв.м кадастровим номером :02:009:0015 по вул. Ціолковського,10/9, м.Черкаси на користь Черкаської міської ради.

Ухвалою суду від 07.04.2016р. в порядку забезпечення позову накладений арешт на земельну ділянку площею 1000 кв.м, кадастровий номер -02:009:0015 розташовану м.Черкаси, вул.Ціолковського,10/9.

Міський голова м.Черкаси ОСОБА_6 звернувся до суду з заявою про те, що Черкаська міська рада відмовляється від позову прокурора в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Прокурор у наданій суду заяві підтримав заявлені позовні вимоги та згідно з ч.4 ст.46 ЦПК України просив продовжити розгляд справи по суті.

Ухвалою суду від 12.09.2016р. Черкаська міська рада до участі залучена до участі в справі в якості в справі в третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задоволити, вказував, що на момент передачі у приватну власність спірна ділянка знаходилась на території зелених насаджень загального користування та не могла передаватись у приватну власність під забудову, крім того проект відведення земельної ділянки не погоджувався з компетентними органами. Вказував, що оскільки спірна земельна ділянка була передана із комунальної власності на підставі визнаного судом незаконним рішення, тому в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України майно у вигляді земельної ділянки вибуло з володіння власника не з його волі, без законних підстав. З метою захисту права комунальної власності територіальної громади міста в особі Черкаської міської спірна земельна ділянка має бути витребувана у відповідачки на користь Черкаської міської ради.

Відповідачка та її представник ОСОБА_7 позов не визнали, в наданому суду запереченні зазначили, що на момент придбання спірної ділянки правовстановлюючий документ на право власності продавця не був визнаний недійсним та в даний час договір купівлі продажу земельної ділянки, на підставі якого відповідачка набула у власність спірну ділянку, є чинним. З моменту державної реєстрації у 2012 році права власності відповідачки на спірну земельну ділянку жодних обмежень у її використанні чи обтяжень зареєстровано не було. В березні 2016 році, використовуючи повноваження власника ділянки, відповідачкою на спірній земельній ділянці побудований житловий будинок, в якому проживає з трьома неповнолітніми дітьми, тому внаслідок задоволення позову будуть порушені права неповнолітніх дітей та позивачки, які будуть позбавлені житла. В заяві про застосування терміну позовної давності вказували, що на момент предявлення позову до відповідачки прокурором пропущений трирічний строк позовної давності, оскільки про порушення прав позивач міг дізнатись з моменту внесення відомостей про відповідачку про власника спірної ділянки до Державного земельного кадастру при реєстрації договору купівлі-продажу у Поземельній книзі 26.11.2012р. міськрайонним управлінням Держкомзему в м.Черкаси. Посилаючись на ст. 257 ЦК України просили застосувати строк позовної давності, зазначали, що за змісном цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право через суд. Вважали, що твердження позивача про те, що йому стало відомо про відчуження земльної ділянки лише в 2015 році на стадії касаційного оскарження рішення у справі у справі № 712/11271/13-ц не може бути підставою відмови у застосуванні терміну позовної давності, адже ст.267 ЦПК чітко передбачає не тільки факт отримання такої інформації, а й саму можливість отримання такої інформації. Просили відмовити у задоволенні позову.

Представник Черкаської міської ради ОСОБА_8 в судовому засіданні позов не підтримав.

Представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_9 позов не підтримала, вказувала, що про порушення прав позивач міг дізнатись з моменту отримання в 2006 році рішення від 24.03.2006р. № 9-279 про передачу спірної ділянки у приватну власність, тому вважала обґрунтованою заяву про застосування терміну позовної давності, в звязку з чим вказувала на важливість встановлення моменту реєстрації відповідачкою права власності на спірну земельну ділянку. Інші треті особи в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухаши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства.

Встановлено, що рішенням Черкаської міської ради № 9-279 від 24 березня 2006 року "Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_5 та інші)" у власність ОСОБА_3 була надана спірна земельна ділянка 1000 кв.м по вул.Ціолковського, 10/9 в м.Черкаси для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) під кадастровим номером :02:009:0015.

На підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2006р., Державного акту ЯГ № 532799 від 11.04.2006р. спірна ділянка була набута у власність ОСОБА_4

На підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2006р., Державного акту ЯГ № 533491 від 01.06.2006р. спірна ділянка була набута у власність ОСОБА_2

02.10.2012р. між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладений договір купівлі-продажу від 02.10.2012р. спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10, що зареєстровано у Державному реєстрі правочинів згідно з витягом № 11911021 від 02.10.2012р. Зареєстрованих обтяжень чи заборони відчуження спірної ділянки на момент придбання її відповідачкою не було. На оригіналі Державного акту ЯГ № 533491 від 01.06.2006р. продавця ОСОБА_2 згвдно чинного на той час законодавства нотаріусом зроблена відмітка про перехід права власності на ділянку до ОСОБА_11, також 26.11.2012р. вчинений завірений печаткою напис начальника міськрайонного управління Держкомзему в м.Черкаси про реєстрацію права власності у Поземельній Книзі за реєстром № :02:009:0015:3:1.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 16.04.2015 року у справі № 712/11271/13-ц, залишеним без зміни ухвалою суду касаційної інстанції, за позовом прокурора визнане незаконним та скасоване рішення Черкаської міської ради № 9-279 від 24 березня 2006 року в частині безоплатної передачі ОСОБА_3 спірної земельної ділянки. В задоволенні позову в частині визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_2, скасування його державної реєстрації, витребування земельної ділянки відмовлено в звязку з тим, що ОСОБА_2 на час звернення до суду не була власником спірної земельної ділянки, тобто не була субєктом цих правовідносин у звязку із відчуження земельної ділянки іншій особі і передачею тим самим останній субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів покупцю ОСОБА_1, яка до участі у справ як відповідач не притягнута.

Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

16.03.2016р. на підставі декларації про готовність до експлуатації від 19.02.2016р. зареєстроване право власності відповідачки на житловий будинок загальною площею 197 кв.м, вартістю 2 760 000 грн., побудованого на спірній земельній ділянці по вул.Ціолковського, 10/9, м.Черкаси. Згідно з довідкою про склад сімї від 26.05.2016р. у будинку зареєстровані та проживають з відповідачкою неповнолітні ОСОБА_12І,, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_13І,, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

У ч. 5 ст. 16 цього Закону зазначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють орган державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності зокрема, на землю. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів.

Отже, Черкаська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальної громади м. Черкаси, здійснює відповідно до закону та від імені та в інтересах вказаної територіальної громади правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, землями в межах міста.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України можливе і в тому випадку, коли правочини, за якими набувач набув право власності на майно, не визнані недійсними та коли фактичний володілець майна є добросовісним набувачем.

Відповідно до ст. 121 Конституції України, ст.23 Закону "Про прокуратуру" на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Звернення прокурора до суду з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земльної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади міста землі, яка вибула з її власності незаконно. Тобто, у даному випадку внаслідок передачі спірної ділянки у приватну власність порушено встановлений загальнодержавний порядок безоплатної передачі спірної земельної ділянки та передано у власність земельну ділянку з порушенням закону, чим порушені права та інтереси територіальної громади.

Однак, в ході розгляду справи відповідачкою та її представником була зроблена заява про застосування строків позовної давності, яка обґрунтовувались тим, що про відчуження спірної ділянки відповідачці позивач міг дізнатись з моменту державної реєстрації на спірну ділянку права власності відповідачки у листопаді 2012 року, протек позов був поданий тільки у квітні 2016 року ( а.с.122, 125).

Заперечуючи проти заяви про застосування строків позовної давності прокурор в судовому засіданні вказував на те, що на запити прокурора щодо власника спірної земельної ділянки посадовими особами управління Держземагенства у Черкаському районі Черкаської області повідомлялось про те, що власником спірної ділянки є ОСОБА_2, тому під час провадження в 2013-2015 роках у справі № 712/11271/13-ц відповідачка не залучалась в якості відповідача. Після того, як у 2015 році позивач дізнався про відчуження спірної ділянки відповідачці, у квітні 2016 року звернувся з даним позовом у межах трирічного строку позовної давності. Зокрема, на запит прокурора від 21.08.2013р. № 209-20007 вих. 13 заступником начальника управління Держземагенства у Черкаському районі Черкаської області було повідомлено, що власником земельної ділянки по вул. Ціолковського, 10/9 обліковується ОСОБА_2 Листом начальника управління Держземагенства у Черкаському районі Черкаської області від 20.08.2015р. на запит прокурора від 13.03.2015р. № 185-4754 вих.15 про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:009:0015 обліковується за ОСОБА_4 на підставі договору купів-лі-продажу земельної ділянки від 30.05.2006р.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ст.261 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Загальний строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України становить 3 роки.

Згідно вимог ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції /пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» /судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова Компанія «Юкос» проти Російської Федерації п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п. 51.

Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють. Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатись про порушення інтересів держави та особу, яка його порушила.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Відповідно до ч.3,4 ст.334 ЦК України в редакції на момент придбання відповідачкою спірної ділянки 02.10.2012р., право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п.1.3 Інструкції про ведення Державного реєстру правочинів, затвердженої Міністреством юстиції України 18.08.2004 N 86/5 Державний реєстр правочинів - єдина комп'ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу.

Відповідно до п.5.1 Інструкції про ведення Державного реєстру правочинів з Реєстру можуть надаватись витяги двох видів: - на запит сторін правочину або уповноважених ними осіб; - на письмовий запит суду, органів прокуратури, внутрішніх справ, державної податкової служби та інших органів державної влади у зв'язку із здійсненням ними повноважень, визначених законодавством, із зазначенням номерів справи, щодо якої виникла

потреба в отриманні інформації.

Згідно з ст.125, ч.2 ст.126 ЦК України в редакції на момент придбання відповідачкою спірної ділянки 02.10.2012р., право власності на земельну ділянку, а також право постійного

користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину.

Згідно з ст.1,2 Закону «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб

Поземельна книга є документом Державного земельного кадастру, який відкривається одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки (ст.25 «Про Державний земельний кадастр»).

Згідно з ст.38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:витягів. Доступ до Державного земельного кадастру надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, особам у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

02.10.2012р. між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладений договір купівлі-продажу від 02.10.2012р. спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10, що зареєстровано у Державному реєстрі правочинів згідно з витягом № 11911021 від 02.10.2012р. На оригіналі Державного акту ЯГ № 533491 від 01.06.2006р. продавця ОСОБА_2 нотаріусом зроблена відмітка про перехід права власності на ділянку до ОСОБА_11 Реєстрація правочину 26.11.2012р. у Поземельній Книзі за реєстром № -02:009:0015:3:1 та завірена підписом начальника міськрайонного управління Держкомзему в м.Черкаси та печаткою.

Суд вважає обгрунтованими доводи відповідачки про те, що з моменту державної реєстрації 26.11.2012р. її права власності на спірну ділянку на підставі цивільно-правової угоди у Державному земельному кадастрі шляхом відкриття Поземельної книги позивач міг довідатись про відповідачку як добросовісного набувача спірної ділянки, однак з даним позовом до відповідачки прокурор звернувся до суду лише у квітні 2016 року після спливу у листопаді 2015 року трирічного строку позовної давності.

Посилання прокурора на отримання ним в 2013 та 2015 роках недостовірних відомостей щодо власника спірної земельної ділянки в листах посадових осіб управління Держземагенства у Черкаському районі Черкаської област, суд вважає такими, що не спростовують висновку про наявність обєктивної можливості позивача дізнатись про придбання ділянки відповідачкою з моменту з моменту державної реєстрації права власності в 2012 році, оскільки призначення Державних реєстрів полягає у інформаційному забезпеченні органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб. Інформація з державних реєстрів надається органам державної влади у формі витягів у визначеному законодавством порядку.

Оскільки в ході розгляду справи відповідачка та її представник заявили про застосування судом строків позовної давності при вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що порушене право власника земельної ділянки, а саме територіальної громади м.Черкаси не підлягає захисту внаслідок спливу позовної давності, оскільки на момент звернення до суду з даним позовом позивачем пропущений строк позовної давності.

Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 61, 387, 388 ЦК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову прокурора в інтересах держави до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки площею 1000,0 кв.м кадастровим номером :02:009:0015 по вул. Ціолковського,10/9, м.Черкаси на користь Черкаської міської ради.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку площею 1000,0 кв.м, кадастровий номер -02:009:0015 по вул. Ціолковського,10/9, м.Черкаси.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня проголошення рішення, особами, які брали участь в розгляді справи та не були присутніми під час проголошення рішення з моменту отримання його копії.

Головуючий: