Справа №489/3495/16-ц 26.12.2016 26.12.2016 26.12.2016
Провадження №22-ц/784/2732/16 26.12.2016
Справа № 489/3495/16-ц Головуючий у 1 інстанції Тихонова Н.С.
Провадження №22-ц/784/2732/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1 Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 грудня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2016 року, ухваленого в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

у с т а н о в и л а :

08 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство "Банк "Київська Русь" (надалі ОСОБА_4) предявило до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтувало наступним.

25 квітня 2013 року ОСОБА_4 уклав з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 кредитний договір №39463-46.1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії, у вигляді встановленого кредитного ліміту у сумі 150 000 гривень, з кінцевим терміном повернення до 24 жовтня 2014 року.

Згідно його умов, ОСОБА_4 зобовязався відкрити Позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію і надати обумовлені договором кредитні кошти, а позичальник повернути їх та сплатити проценти виходячи з відсоткової ставки 24% річних, та інші платежі зазначені в договорі, в термін, що зазначений в договорі.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобовязання Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення та 30% річних від простроченої суми, з урахуванням встановленого індексу інфляції. У разі не цільового використання коштів штраф у розмірі 5% від використаних коштів.

Договорами про внесення змін та доповнень №1 від 28 серпня 2014 року та №2 від 21 жовтня 2014 року було підвищено відсоткову ставку за користування кредитними коштами до 25 % річних та продовжено дію договору до 30 жовтня 2015 року.

На забезпечення виконання грошового зобовязання, між Банком та ФОП ОСОБА_5 укладено договір застави рухомого майна, а саме: автомобіля MAZDA CX-5, 2012 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, колір білий, що належить ОСОБА_5, заставною вартістю 267 555 гривень.

Крім того, 21 жовтня 2014 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким, той зобовязався нести солідарну відповідальність та в повному обсязі відповідати перед Банком за невиконання зобовязань Позичальником, сплачувати проценти за користування виходячи з відсоткової ставки 25% та всі штрафи, що вказані в договорі надання кредиту. Остаточне погашення Кредиту, процентів за його користування та інших платежів визначено здійснити не пізніше 01 листопада 2015 року.

Взяті на себе зобовязання ОСОБА_4 виконав у повному обсязі, надавши обумовлені кредитні кошти, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те ФОП ОСОБА_5, проводила виплати нерегулярно, систематично порушувала свої договірні зобовязання, у звязку з чим їй декілька разів зменшували кредитний ліміт. Через такі дії підприємця станом на 08 липня 2016 рік виникла заборгованість в розмірі 217 595 гривень 63 копійки, з яких:

●135 00 гривень 00 копійок - заборгованість зі сплати тіла кредиту;

●12 145 гривень 83 копійки - заборгованість за відсотками за користування позиченими грошима;

●29 343 гривні 07 копійок - заборгованість за пенею по несплаченому кредиту;

●2 735 гривень 27 копійок - пеня по несплаченим відсоткам;

●27 571 гривня 46 копійок 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту;

●10 800 гривень прострочена заборгованість за кредитом з урахуванням індексу інфляції.

Не змінили їх позадоговірної поведінки неодноразові нагадування Банку про необхідність виконання зобовязання у повному обсязі, ні заходи цивільно-правового впливу.

У звязку із цим, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_3, як поручителя, на його користь заборговану ФОП ОСОБА_5 грошову суму та судові витрати.

ОСОБА_3 проти позову заперечував, пояснивши, що строк дії поруки по даним вимогам сплив, а тому грошові суми, які відшукує позивач, не можуть бути стягнуті з нього через припинення поруки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2016 року в задоволені позову Банку відмовлено з підстав спливу строку для предявлення вимоги до поручителя.

ПАТ "Банк "Київська Русь" подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов в повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилалось на ігнорування судом вимог закону щодо припинення поруки.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати та ухвалити нове, про часткове задоволення позовних вимог, оскільки суд постановив його без точного додержання норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини, підставою виникнення яких є укладений кредитний договір №39463-46.1 у вигляді відновлювальної кредитної лінії, з встановленим кредитним лімітом у сумі 150 000 гривень, з кінцевим терміном повернення до 24 жовтня 2014 року та укладений договір поруки.

Позивач виконав взяті на себе за ним обовязки, в той час як відповідачі свого слова не дотримались, знявши грошові кошти в декілька прийомів і використавши на свій розсуд, ФОП ОСОБА_5 стала проводити належні з неї виплати періодично, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 217 595 гривень 63 копійки, яку ні вона, ні поручитель не бажають погасити добровільно.

За такого і, відповідно до чинного цивільного законодавства та умов договору, заборговані грошові суми слід стягнути за судовим рішенням. Проте заборговані грошові суми не можуть бути стягнуті з поручителя, оскільки, через несвоєчасне звернення до нього, договір поруки припинив свою дію.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки вважає не вірними, не обґрунтованими й не законними.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договору, яким визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зміст якого, відповідно до статей 203-204, 215, 626 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; він вчинений у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Названі дії є порушенням зобовязання, які тягнуть за собою, передбачені законом або договором правові наслідки.

За загальним же правилом, під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації.

Порушенням зобовязання є як його невиконання, так і неналежне виконання.

Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

Неналежним виконанням зобовязання слід вважати, виконання рішення не тією особою, не в тому місяці, не у той строк, не щодо того предмету, що в кінці кінців приводить до ненастання бажаного сторонами результату.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, особа винна у цьому повинна нести негативні наслідки такої своєї поведінки, а саме, виконати зобовязання належним чином та сплатити, в межах позовної давності, неустойку, відшкодувати збитки та моральну шкоду.

Зобовязання (цивільні права та обовязки) припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом, зокрема:

●виконанням, проведеним належним чином;

●зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання по яким настав;

●за домовленістю сторін;

●звільнення кредитором боржника від його обовязків;

●поєднанням боржника і кредитора в одній особі;

●смертю боржника;

●ліквідацією юридичної особи.

Зазначене стосується як основних договорів, так і додаткових, яким є і договори на забезпечення виконання зобовязань, зокрема договір поруки.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої стаття 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Порука це строкове зобовязання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобовязання.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітня 2013 року ОСОБА_4 уклав з ФОП ОСОБА_5 кредитний договір №39463-46.1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії, у вигляді встановленого кредитного ліміту у сумі 150 000 гривень, з умовою повернення їх до 24 жовтня 2014 року.

Та - грошові кошти взяла і використала на свій розсуд.

При цьому, вона зобовязалася повернути їх частинами, а чи одним платежем до закінчення дії кредитного договору, а також вносити щомісяця плату за користування позиченими грошима, виходячи з відсоткової ставки 24 % річних.

У разі прострочки виконання грошового зобовязання Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення та 30% річних від простроченої суми, з урахуванням встановленого індексу інфляції. У разі не цільового використання коштів штраф у розмірі 5% від використаних коштів.

Договорами про внесення змін та доповнень №1 від 28 серпня 2014 року та №2 від 21 жовтня 2014 року було підвищено відсоткову ставку за користування кредитними коштами до 25 % річних та продовжено дію договору до 30 жовтня 2015 року.

На забезпечення виконання грошового зобовязання, між Банком та ФОП ОСОБА_5 укладено договір застави рухомого майна, а саме: автомобіль MAZDA CX-5, 2012 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, колір білий, що належить ОСОБА_5, заставною вартістю 267 555 гривень.

Крім того, 21 жовтня 2014 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким, той зобовязався нести солідарну відповідальність та в повному обсязі відповідати перед Банком за не виконання зобовязань Боржника, сплачувати проценти за користування виходячи з відсоткової ставки 25% та всі штрафи, що вказані в договорі надання кредиту.

Остаточне погашення Кредиту, процентів за його користування та інших платежів визначено здійснити не пізніше 01 листопада 2015 року (п.п. 2.2.4 Договору) .

А підпунктом 4.2.2. названого договору сторони передбачили, що звернутися до Поручителя за виконанням кредитного зобовязання, у разі невиконання його Позичальником, Банк може протягом 36 місяців від дня прострочки.

Банком декілька разів було зменшено кредитний ліміт у звязку з несвоєчасним погашенням відсотків за користування грошима, а 02 жовтня 2013 року повторно збільшено до первісної суми(а.с. -9).

Проте, після цього, позичальник грошові кошти повертала з порушенням графіку погашення, кінцево залишившись винною 217 595 гривень 63 копійки, з яких:

●135 00 гривень 00 копійок - заборгованість зі сплати тіла кредиту;

●12 145 гривень 83 копійки - заборгованість за відсотками за користування позиченими грошима;

●29 343 гривні 07 копійок - заборгованість за пенею по несплаченому кредиту;

●2 735 гривень 27 копійок - пеня по несплаченим відсоткам;

●27 571 гривня 46 копійок 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту;

●10 800 гривень прострочена заборгованість за кредитом з урахуванням індексу інфляції.

У звязку з чим, ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_3 про стягнення з нього як з поручителя заборгованих грошових сум.

За такого і відповідно до статей 525, 589, 590, 625, 1048, 1049, 1054, глави 51 ЦК України, підпунктів 2.1. 2.2.4., 3.2-3.2.7 Договору поруки від 21 жовтня 2014 року (а.с. 16-18), ОСОБА_3 зобовязався солідарно відповідати за неналежне виконання кредитного зобов`язання ФОП ОСОБА_5. Н.О. і нести негативні наслідки таких дій позичальника, а саме, повернути Банку тіло кредиту, сплатити прострочені відсотки та штрафи.

Оскільки Позичальник у добровільному порядку заборговані грошові кошти не сплачує, то їх слід було б стягнути за судовим рішенням.

Проте, стороною відповідача було надано заперечення на позов, в якому звернуто увагу на сплив шестимісячного строку на предявлення вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з умовами даного кредитного договору позичальник зобовязаний повернути кредит частинами чи одноразово до дня закінчення дії договору, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним до повного погашення кредитного боргу.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж та строку звернення з вимогою до поручителя.

Згідно до графіку зменшення ліміту, з 02 жовтня 2013 року почався період безперервного користування ФОП ОСОБА_5 кредитною лінією, оскільки саме з цієї дати обліковується перша сума за кредитом у розмірі 150 000 гривень після зменшення попереднього ліміту (а.с. -9), а тому згідно з підпунктом 4.1. договору кредитування з 01 серпня 2014 року несплачена заборгованість вважається простроченою.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України 36 місячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо окремих зобовязань за кредитом.

ОСОБА_4 мав протягом тридцяти шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (виникнення простроченої заборгованості за кредитом, тобто з 01 серпня 2014 року) предявити вимоги до поручителя.

Він предявив зазначений позов 08 липня 2016 року, тобто в межах строків, встановлених законом.

За такого, названі Банком вимоги, крім вимоги про стягнення 27 571 гривня 46 копійок 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту, підлягали задоволенню.

Оскільки суд 1 інстанції вважав по іншому, і у позовних вимогах відмовив, то відшукуванні суми слід стягнути за судовим рішенням апеляційної інстанції.

Таким чином з відповідача на користь Банку слід стягнути 135 00 гривень 00 копійок - заборгованості за тілом кредиту; 12 145 гривень 83 копійки - заборгованості за процентами за користування позиченими грошима; 29 343 гривні 07 копійок - пені по несплаченому кредиту; 2 735 гривень 27 копійок - пені по несплаченим процентам та 10 800 гривень втрат, викликаних знеціненням гривні від інфляційних процесів, а всього 190 024 гривень 17 копійок.

У стягненні 27 571 гривня 46 копійок 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту слід відмовити, оскільки, враховуючи стягнуту пеню, це є подвійна цивільно-правова відповідальність за одне й теж порушення зобовязання прострочка його виконання, що за Конституцією України неприпустиме.

Крім того, в порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь Банку слід стягнути 5 963 гривень 20 копійок на погашення його витрат зі сплати судового збору в обох судових інстанціях.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в погашення заборгованості за кредитним договором № № 39463-46.1: 135 00 гривень 00 копійок - заборгованості за тілом кредиту; 12 145 гривень 83 копійки - заборгованості за процентами за користування позиченими грошима; 29 343 гривні 07 копійок - пені по несплаченому кредиту; 2 735 гривень 27 копійок - пені по несплаченим процентам та 10 800 гривень втрат, викликаних знеціненням гривні від інфляційних процесів, а всього 190 024 гривень 17 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Банк "Київська Русь" 5 963 гривні 20 копійок на погашення витрат позивача зі сплати судового збору в обох судових інстанціях.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

ОСОБА_6