Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 415/3935/15-ц
Провадження № 22ц/782/281/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого Луганської В.М.,

суддів: Коновалової В.А., Коротенка Є.В.,

при секретарі:ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 23 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

01 липня 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона разом зі своїм чоловіком та малолітнім сином починаючи з вересня 2014 року мешкають в квартирі № 16, яка розташована у будинку № 4 в кв. Жовтневої революції міста Лисичанська Луганської області. На одному поверсі з нею в квартирі № 188 мешкає ОСОБА_3. До червня 2015 року вона не спілкувалась з відповідачкою. 13.06.2015 року о 15 год. 00 хв., вона разом з чоловіком, дитиною, подругами відпочивали, знаходячись біля під'їзду свого будинку, відповідачці не сподобалось, що вони сидять на лавочці. Відповідач у грубій формі сказала, щоб вона забиралась разом з її друзями з цієї лавочки, бо ця лавочка є приватною власністю. Позивач відповіла відповідачці, що ця лавочка не є її власністю, і що вона залишиться на ній, на що відповідачка почала у присутності її подруг та перехожих ображати непристойними словами, на кшталт «наркоманка, шалава, алкоголічка», погрожувати їй скаргами до міліції та за місцем її роботи. На цьому відповідачка не зупинилась, та 17.06.2015 року звернулася з письмовою скаргою за місцем її роботи, де просила вжити до позивача необхідних заходів. За фактом скарги її відізвали з відпустки на роботу, де вона була змушена виправдовуватись за те чого взагалі не робила. Головним лікарем ЛОДКЛ ОСОБА_5 була надана відповідь, в якій зазначалось, що претензій до роботи позивача ніколи не було, вона користується повагою у колективі, скарг зі сторони персоналу або батьків дітей теж ніколи не надходило, а конфлікт з відповідачкою взагалі не стосується її професійної діяльності. Вважає, що відповідачем була поширена інформація, яка не відповідає дійсності. Поширена відповідачкою негативна, недостовірна інформація порушує особисті немайнові права позивача, ганьбить її честь, гідність, а також завдає шкоди її діловій репутації. Враховуючи, що негативна інформація щодо позивачки, висловлена відповідачкою, має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу), то така інформація не є оціночним судженням, а отже, підлягає спростуванню. Позивач посилається на те, що відповідач порушує її права поширенням недостовірної інформації, яка полягає в тому, що такі відомості ганьблять її честь, гідність та ділову репутацію в очах невизначеного кола осіб, які могли читати скаргу відповідачки.Вважає, що неправомірними діями відповідачки їй завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв'язку з тим, що вона була ображена та принижена в присутності подруг, сусідів, та колег по роботі, та примушена була виправдовуватись перед ними.Просила суд, визнати поширені відповідачем ОСОБА_3 відомості, що вона ОСОБА_4 некваліфікований спеціаліст, особа непристойної поведінки, та така, що вживає наркотичні засоби та зловживає спиртними напоями такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність, та ділову репутацію. Зобов'язати відповідача не пізніше наступного дня від набрання рішенням законної сили спростувати інформацію, що ОСОБА_4 некваліфікований спеціаліст, особа непристойної поведінки, та така що вживає наркотичні засоби та зловживає спиртними напоями, шляхом написання листа - спростування поширення відносно позивачки неправдивої інформації за місцем роботи до Луганської обласної дитячої клінічної лікарні. Стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 7000 гривень.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 23 лютого 2016 року заявлені вимоги позивачки задоволено частково. Суд визнав недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_4 інформацію, зазначену у листі ОСОБА_3 на ім'я головного лікаря Обласної дитячої лікарні ОСОБА_6, поширену ОСОБА_3 17 червня 2015 року, а саме: «Постоянные пьянки, шум до часу ночи. На выходных она на лавочке с подружками устраивает гульбища. Усаживается на лавочку и выставляет стаканы и пиво…». Суд з метою спростування недостовірної інформації, зазначену у листі ОСОБА_3 на ім'я головного лікаря Обласної дитячої лікарні ОСОБА_6, поширену ОСОБА_3 17 червня 2015 року, зобов'язав ОСОБА_3 спростував інформацію, вказану в листі від 17.06.2015 року в частині зловживання спиртними напоями позивачем, шляхом написання листа-спростування щодо поширення відносно ОСОБА_4 неправдивої інформації за місцем роботи до Луганської обласної дитячої лікарні міста Лисичанська не пізніше наступного дня з моменту набрання рішенням законної сили. Суд стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Стягнув з відповідача судовий збір на користь позивача у розмірі 156, 80 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погодившись з даним рішенням, відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про місце та час судового засідання повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши осіб, які зявилися до судового засідання, доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_4 щодо інформації, що поширена відповідачем 13 червня 2015 року близько 15.00 години біля підїзду будинку №4 по кв. Жовтневої революції в м. Лисичанську та відмови у задоволенні вимог позивача в частині інформації, що викладена в листі в частині «…так они могут специально ввести не то лекарство, ввести в вену воздух» не оскаржується, тому не є предметом апеляційного перегляду.

Задовольняючи заявлені вимоги позивача в частині визнання недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_4 інформацію, зазначену у листі ОСОБА_3 на ім'я головного лікаря Обласної дитячої лікарні ОСОБА_6, поширену ОСОБА_3 17 червня 2015 року, а саме: «Постоянные пьянки, шум до часу ночи. На выходных она на лавочке с подружками устраивает гульбища. Усаживается на лавочку и выставляет стаканы и пиво..», зобовязання відповідача спростувати вказану інформацію та стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що вказана інформація порушує права позивача та завдає шкоди особистим немайновим благам позивачки.

Колегія суддів судової палати, вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 3, 10 Конституції України честь та гідність людини визнаються в Україні одними з найвищих соціальних цінностей.

Згідно із ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права

Пленум Верховного Суду України роз'яснив судам в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", що при розгляді зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Також, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що здійснення права на свободу вираження поглядів, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб ( ст. 10).

Аналогічне положення передбачено і ст. 34 Конституції України, відповідно до якого здійснення права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей.

Відповідно до ст. ст. 57,58,60 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звертатися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій, незалежно від форми власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами 13.06.2015 року біля підїзду будинку, де сторони проживають, виник конфлікт стосовно поведінки позивача. З цього приводу мешканцями будинку на адресу головного лікаря Луганської обласної дитячої лікарні була направлена скарга (а.с.7). Вказану скаргу підписали мешканці будинку і в тому числі відповідач. В скарзі зазначається «… Постоянные пьянки, шум до часу ночи. На выходных она устраивает с подругами гульбища. Усаживается на лавочке, выставляет стаканы, пиво»

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач з метою реалізації своїх прав на звернення, гарантованих ст. 40 Конституції України, звернулася до керівництва за місцем роботи позивача, з метою доведення інформації про негативну поведінку позивача в побуті. При цьому, як убачається зі змісту скарги, як відповідач так і інші мешканці будинку, надали власну оцінку діям позивача. Тобто відповідач висловлювала суб'єктивні оціночні судження з приводу поведінки відповідача, які, в силу вимог закону, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,з врахування практики Європейського суду, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції, з урахуванням вимог чинного законодавства, фактичних обставин справи та наявних у справі доказів, в їх сукупності, не було належних правових підстав для висновку про поширення позивачем ОСОБА_3 недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_4 та як наслідок, порушує її особисті немайнові права.

Враховуючи, що висновки суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 викладені в рішенні, не відповідають встановленим обставинам, рішення суду першої інстанції в цій частині, відповідно до ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 колегія суддів, -

в и рі ш и л а:

Апеляційнускаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 23 лютого 2016 року змінити, скасувавши в частині визнання недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_4, зазначену у листі ОСОБА_3 на імя головного лікаря обласної дитячої лікарні ОСОБА_6, поширену ОСОБА_3 17 червня 2015 року, а саме: «Постоянные пьянки, шум до часу ночи. На выходных она на лавочке с подружками устраивает гульбища. Усаживается на лавочку и выставляет стаканы и пиво», зобовязання ОСОБА_3 спростувати інформацію, вказану в листі від 17.06.2015 року шляхом написання листа-спростування, стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди та судового збору і в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні заявлених вимог в цій частині.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення, та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Cудді: