Ухвала іменем україни
07 грудня 2016рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - управління Держземагентства у Роменському районі Сумської області, про встановлення земельного сервітуту, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 08 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 6/25 чистин земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Будинок, що розташований за вказаною адресою фактично складається з чотирьох відокремлених квартир. ОСОБА_7 є власником квартири № 1 та їй належить 27/100 чистин земельної ділянки площею 0,1000 га. ОСОБА_6 є власником квартири № 2.

ОСОБА_6 вказує про те, що не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном, оскільки ОСОБА_7 встановила металевий паркан, яким їй було перекрито вихід до АДРЕСА_1, яким вона користувалася більше п'ятдесяти років.

29 травня 2014 року ОСОБА_6 письмово звернулась до ОСОБА_7 з пропозицією укласти договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу до вул. Дудіна через виділену їй земельну ділянку, але відповіді не отримала.

З урахуванням вищевикладеного, та уточнивши позовні вимоги, представник ОСОБА_6 з підстав, передбачених ст. ст. 401, 402, 403 ЦК України ст. ст. 98, 99, 100 Земельного кодексу України, просила суд встановити на користь ОСОБА_6 - власниці 6/25 земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за адресою по АДРЕСА_1, постійний безоплатний земельний сервітут на право проходу до ділянки за рахунок земельної ділянки ОСОБА_7, що розташована за тією ж адресою та становить 27/100 земельної ділянки площею 0,1000 га в наступному порядку - прохід шириною 1,5 м та довжиною 11,63 м загальною площею 17,45 кв. м, який співпадає з існуючою доріжкою на вихід до АДРЕСА_1.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 02 червня 2015 року, позов задоволено.

Встановлено постійний безоплатний земельний сервітут, площею 11,63 кв.м для проходу ОСОБА_6 з АДРЕСА_1 через земельну ділянку, яка належить ОСОБА_7, довжиною 11,63 кв.м, між існуючими спорудами гаражу та бесідки: від т. К на відстані 7,15 м розміром 1,0 м, по лінії проходження межі виділу: від т. Л на відстані 7,15 м розміром 1,0 м по червоній лінії (вул. Дудіна). Для користування земельним сервітутом ОСОБА_6 необхідно влаштувати дві хвіртки, при цьому демонтувати частину огорожі власника ОСОБА_7

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що користування та розпорядження ОСОБА_6 належним їй майном неможливе без обтяження земельним сервітутом земельної ділянки що належить ОСОБА_7

Проте повністю з такими висновками судів не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_6 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 грудня 2012 року є власником 6/25 частин вказаної земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою по АДРЕСА_1. Крім сторін у справі, співвласниками земельної ділянки є ще вісім осіб, власників багатоквартирного будинку, що розташований за вищезазначеною адресою.

Рішенням Роменського міськрайонного суду від 13 вересня 2013 року, залишеним без ухвалою апеляційного суду Сумської області від 16 січня 2014 року ОСОБА_7 виділено в натурі 27/100 частин земельної ділянки площею 270 кв. м зі складу земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в м. Ромни, Сумської області з встановленням земельного сервітуту на користь ОСОБА_8, площею 39 кв. м. для обслуговування водопроводу і на іншій ділянці встановлення земельного сервітуту на користь ОСОБА_7, площею 87 кв. м для обслуговування газопроводу та 7 кв. м для проходу по земельній ділянці до загального лазу на горище будинку.

В процесі виконання рішення суду від 13 вересня 2013 року, ОСОБА_7 звела металевий паркан, яким перекрила ОСОБА_6 центральний вихід до АДРЕСА_1.

29 травня 2014 року ОСОБА_6 письмово звернулася до відповідача з пропозицією укласти з нею договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу через належну їй земельну ділянку (а. с. 18), але відповіді на цей лист нею отримано не було.

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 100 ЗК України, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів; забезпечення водопостачання, меліорації тощо (ст. 99 ЗК України ).

Виходячи з наведеного, обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем.

З висновку судової земельно-технічної експертизи від 25 лютого 2014 року № 11877 вбачається, що доступ (прохід, проїзд) до частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 з тильного боку цієї земельної ділянки фактично наявний, але не відповідає нормам п. 3.11, п. 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування, Планування і забудова міських і сільських поселень» (а. с. 170, т. 1).

Крім того згідно з вищевказаним висновком територію наявного проїзду до квартири № 2 захаращено та значно зменшено в результаті того, що огорожа з тильної сторони земельної ділянки № АДРЕСА_1 улаштована по межам, що не відповідають межам у державному акті, територією заїзду особисто користується ОСОБА_6, улаштувавши декілька сараїв.

За таких обставин, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 10, 212 - 214, 303 - 316 ЦПК України, вирішуючи спір наведеного вище не врахував, належної правової оцінки висновку судової земельно-технічної експертизи не надав, дійшов передчасного висновку про задоволення позову, враховуючи наявність іншого проходу (проїзду) до вул. Дудіна від квартири позивача, який позивачем не використовується через його захаращеність.

Крім того, судом в рішення не мотивовано причини встановлення безоплатного земельного сервітуту.

Також судами не враховано, що згідно з вимогами ст. 125 ЗК Україниправо власності та право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Обтяжуючи виділену за рішенням суду відповідачеві земельну ділянку земельним сервітутом, суди без урахування фактичних обставин справи та всупереч нормам закону, не звернули уваги на те, відповідно до ст. 120 ЗК України право власності та право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, натомість судами не встановлено, чи встановлені межі земельної ділянки відповідача в натурі.

Таким чином рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду постановлені при неповному з'ясуванні обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України .

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 08 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана