Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів», третя особа - виконуючий обов'язки начальника державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» Дадерко Ігор Вікторович, про зміну формулювання та дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 29 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати незаконним її звільнення з посади начальника договірно-правової служби державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» (далі - ДП«Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів») на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із невідповідністю займаній посаді,скасувати наказ від 05 травня 2014 року № 68/к по особистому складу ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» про її звільнення з 05 травня 2014 року,визнати недійсним внесений запис до трудової книжки про звільнення у зв'язку із невідповідністю займаній посаді,вказавши формулювання звільнення «за власним бажанням у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору відповідно до ч. 3 ст.38 КЗпП України», стягнути з ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку,моральну шкоду у розмірі 25 тис. грн.

Позов мотивовано тим, що наказом від 05 травня 2014 року № 68/к її було звільнено із займаної посади з порушеннями чинного законодавства. Внаслідок незаконних дій відповідача їй було завданоморальної шкоди у розмірі 25 тис.грн, а за час вимушеного прогулу має бути стягнуто 70 647 грн 48 коп.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 із посади начальника договірно-правової служби ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю займаній посаді. Скасовано наказ від 05 травня 2014 року № 68/к по особистому складу ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» про звільнення позивачки 05 травня 2014 року. Визнано недійсним внесений запис до трудової книжки про звільнення з займаної посади за невідповідністю працівника займаній посаді на підставі ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Змінено формулювання та дату звільнення, шляхом зазначення: «Звільнити ОСОБА_3, т. № НОМЕР_1 - начальника договірно-правової служби ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» з 13 лютого 2015 року за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України». Стягнуто з ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 70 647 грн 48 коп., вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 21 509 грн 01 коп., моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 7 169 грн 67 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову. Стягнуто з ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» на користь ОСОБА_3 належні до виплати їй суми: вихідну допомогу - 21 509 грн 01 коп., компенсацію за несвоєчасну сплату заробітної плати - 143 грн 21 коп. та 79 грн 15 коп., оплату вимушеного прогулу за 06-08 травня 2014 року у сумі 1 049 грн 22 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

При новому апеляційному розгляді рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 грудня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» на користь ОСОБА_3 80 489 грн 20 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що наказом ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» від 07 лютого 2014 року № 11/к ОСОБА_3 - виконуючу обов'язки начальника договірно-правової служби ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» призначено начальником договірно-правової служби ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» з 30 січня 2014 року із посадовим окладом згідно зі штатним розкладом на підставі погодження Міністерства інфраструктури України від 30 січня 2014 року, за згодою ОСОБА_3

На підставі доповідної записки заступника начальника ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» з правових питань Булгарова О.О. була призначена службова перевірка щодо виявлених фактів відносно ОСОБА_3

Згідно з актом службового розслідування від 05 травня 2014 року, складеним заступником начальника ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів», установлено, що 30 січня 2014 року після призначення ОСОБА_3 начальником договірно-правової служби ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» її донька ОСОБА_6, займаючи посаду юристконсульта 2 категорії, перебувала у її безпосередньому підпорядкуванні, чим порушено вимоги Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Також актом встановлено, що ОСОБА_6 з 10 квітня 2014 року до 05 травня 2014 року не знаходилась на робочому місці без поважних причин.

05 травня 2014 року в. о. начальника ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» на підставі висновків службового розслідування запропоновано звільнити ОСОБА_3 та ОСОБА_6 за ініціативою адміністрації підприємства на підставі п. 2 ст.40 та п. 4 ст.40 КЗпП України відповідно.

З метою досудового врегулювання спору позивачці було запропоновано звільнитися на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказані заяви необхідно подати до 17 год. 00 хв. 05 травня 2014 року.

05 травня 2014 року ОСОБА_3 у зв'язку з недопуском до робочого місця, а також у зв'язку із порушенням законодавства України про oплату праці подала заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Згідно з наказом по особовому складу від 05 травня 2014 року № 68/к начальник договірно-правової служби ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» ОСОБА_3 звільнена із займаної посади з 05 травня 2014 року у зв'язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, про що був внесений запис до трудової книжки.

05 травня 2014 року в. о. начальника ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів», заступником начальника з правових питань, ведучим юрисконсультом договірно-правової служби ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» був складений акт про те, що 05 травня 2014 року о 17 год. 20 хв. начальник договірно-правової служби ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» ОСОБА_3 відмовилась отримувати трудову книжку, копію наказу про звільнення на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, відмовилась від підпису, у тому числі і за отримання остаточного розрахунку.

06 травня 2014 року після прибуття ОСОБА_3 на робоче місце, остання повторно не була допущена до роботи та повідомлена про звільнення із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, після чого їй було вручено трудову книжку та копію наказу від 05 травня 2014 року №68/ к.

07 травня 2014 року ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» видано наказ № 74/к про зміну наказу № 68/к від 05 травня 2014 року у частині формулювання причин та дати звільнення, відповідно до якого ОСОБА_3 - начальника договірно-правової служби ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» вважати звільненою 08 травня 2014 року за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Згідно з розрахунковим листком ОСОБА_3 у травні 2014 року, окрім сум, які були нараховані та сплачені їй при її звільненні 05 травня 2014 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, була нарахована вихідна допомога у сумі 21 509 грн 01 коп., компенсація за несвоєчасну сплату заробітної плати - 143 грн 21 коп. та 79 грн 15 коп., оплата вимушеного прогулу за 06-08 травня 2014 року - 1 049 грн 22 коп.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивачки проведено з порушенням трудового законодавства, тому підлягає стягненню середня заробітна плата за весь час вимушеного прогулу, вихідна допомога та моральна шкода.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідачем визнано право на виплату вихідної допомоги, проте остаточно вона сплачена 14 квітня 2015 року, тому позивачка має право на отримання середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку в розмірі 80 489 грн 20 коп. При цьому, при розрахунку використовувався розмір середньоденної заробітної плати на підставі довідки ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» від 03 червня 2014 року. Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_3, унаслідок непослідовних дій відповідача в частині обрання підстав звільнення, зазнала моральних страждань, витрачала час на відновлення трудових прав, тому має право на компенсацію завданої шкоди.

Відмовляючи у задоволенні вимог про зобов'язання ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» внести достовірні відомості у звіти до Пенсійного фонду України та державної податкової інспекції про звільнення ОСОБА_3, суд виходив із того, що такі вимоги не відповідають передбаченим законом способам захисту прав при виниклих правовідносинах працівника із роботодавцем.

Відмовляючи у задоволенні вимог про зобов'язання внести зміни до трудової книжки, апеляційний суд виходив із того, що фактично відповідачем визнаний факт звільнення позивачки з підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тому питання внесення змін підлягає вирішенню у позасудовому порядку і фактично спору в цій частині не існує.

Проте з рішенням апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Так, у скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що апеляційний суд допустив помилку при обрахуванні середньоденного заробітку, а відтак, і при обрахуванні компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-648цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, не надав належної правової оцінки доказам і доводам сторін.

Так, апеляційний суд, застосовуючи положення Порядку при визначенні розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, при розрахунку враховував розмір середньоденної заробітної плати на підставі довідки ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» від 03 червня 2014 року (а. с. 85, т. 1), виходячи із заробітної плати за два місяці до звільнення, та дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 має право на отримання середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку в розмірі 80 489 грн 20 коп.

Між тим, відповідно до довідки ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» від 03 червня 2014 року виплати за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, складають: березень 2014 року - 1 403 грн 75 коп., відпрацьовано днів - 4, квітень 2014 року - 2 443 грн 36 коп., відпрацьовано за цей час днів - 7. Тобто, позивачкою фактично відпрацьовано два неповних робочих місяців.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» від 03 липня 2014 року, з якої вбачається, що заробітна плата ОСОБА_3 за березень 2014 року становить 4 367 грн 92 коп., за квітень 2014 року - 5 813 грн 13 коп. (а. с. 76)

Згідно з іншою довідкою ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» від 03 червня 2014 року заробітну плату ОСОБА_3 за березень 2014 року нараховано у розмірі 1 403 грн 75 коп., а за квітень 2014 року - 2 443 грн 36 коп. (а. с. 85).

Апеляційний суд, вирішуючи спір, не звернув уваги на те, що у вказаних вище довідках за одні й ті ж місяці зазначені різні суми заробітної плати позивачки, жодної оцінки цим обставинам не надав та вказані розбіжності не усунув.

Крім того, взявши в рішенні за основу довідку від 03 червня 2014 року, суд апеляційної інстанції ніяким чином не мотивував, чому він відхилив довідку від 03 липня 2014 року.

Заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про те, що згідно з наданим розрахунковим листком ОСОБА_3 за травень 2014 року дійсно було додатково нараховано: вихідна допомога - 21 509 грн 01 коп., компенсація за несвоєчасну сплату заробітної плати - 143 грн 21 коп. та 79 грн 15 коп., оплата вимушеного прогулу за 06-08 травня 2014 року, що з урахуванням податків склало 19 082 грн 36 коп. ( т. 1, а. с. 184, 207-208).

Як було встановлено судом першої інстанції 13 червня 2014 року ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» платіжним доручення № 433(466) на картковий банківський рахунок позивачки кошти у сумі 19 082,36 грн не перераховувало.

У довідці Міністерства доходів України за ознаками доходу «127» згідно зі звітами ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» 1-ДФ, відображені: вихідна допомога ОСОБА_3 у сумі 21 509 грн 01 коп., компенсації за несвоєчасну сплату заробітної плати у сумі 143 грн 21 коп. та 79 грн 15 коп., у тому числі податки - 3 479 грн 42 коп., як нараховані та станом на 30 вересня 2014 року не сплачені (т. 1, а. с. 178).

Апеляційний суд вказані обставини не перевірив і не мотивував свою відмову у стягненні цих сум.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року в справі № 6-113цс16, від 05 жовтня 2016 року в справі № 6-2405цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку та вихідної допомоги не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 29 грудня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів», третя особа - виконуючий обов'язки начальника державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» Дадерко Ігор Вікторович, про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку, вихідної допомоги скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду Одеської області від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик