О К Р Е М А Д У М К А
07 вересня 2016 року м. Київ
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року, постановленою у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року скасовано, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року залишено в силі.
Постановляючи ухвалу про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року та залишаючи в силі рішення суду першої інстанцій, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком місцевого суду про те, що відповідач поселився у спірний будинок як член сім'ї, а тому набув усі права, передбачені ст. 156 ЖК УРСР, а позивачем не наведено належних доказів порушення правил співжиття згідно із ст. 116 ЖК УРСР.
Однак з такими висновками колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ повністю погодитись не можна.
Так, проживаючи у будинку, який належить позивачу на праві власності, відповідач поводиться неналежним чином стосовно як самого позивача, так і членів її сім'ї - неповнолітнього ОСОБА_4
Згідно з вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2014 року, який набрав законної сили, відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України стосовно неповнолітнього ОСОБА_5 та призначено покарання у виді громадських робіт. Крім того, внаслідок протиправних дій відповідача позивач змушена була декілька разів звертатися до міліції, за результатом чого з відповідачем проводили бесіду профілактичного характеру.
Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР власник жилого будинку (квартири) має право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.
Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливе в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.
Вирішуючи справу про виселення, апеляційний суд врахував порушення правил співжиття у конкретних житлових відносинах, які стосуються користування сторонами жилим приміщенням та роблять неможливим для інших проживання з ним в одному будинку.
За таких обставин правова позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладена в ухвалі щодо обґрунтованості висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову за відсутності підстав для виселення члена сім'ї та ненадання належних доказів порушення правил співжиття, є помилковою, оскільки неналежна поведінка відповідача щодо позивача та членів її сім'ї підтверджена матеріалами справи, і колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку про наявність підстав для виселення відповідача за ст. 116 ЖК УРСР, а тому рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.
Суддя Ю.Г. Іваненко