Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання видати трудову книжку за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року та касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання видати трудову книжку.

Зазначав, що 24 грудня 2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_7 як фізичною особою-підприємцем був укладений безстроковий трудовий договір, відповідно до якого відповідач повинен був виплачувати йому заробітну плату не нижче мінімальної заробітної плати. З травня 2009 року відповідач перестав виплачувати заробітну плату в повному обсязі. Після розірвання трудового договору відповідач усі належні розрахунки з ним не здійснив, трудову книжку не видав.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року було встановлено, що відповідач умисно вчинив грубе порушення трудового законодавства, кримінальну справу закрито на підставі Закону України «Про амністію». В листі Фонду соціального страхування від 29 січня 2010 року зазначено, що заборгованість відповідача перед ним з виплати заробітної плати в період з травня по грудень 2009 року складає 5 098 грн 35 коп. та не виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності на суму 94 грн 62 коп. Відповідач і в 2010 році не сплачував заробітну плату і фактично розірвав трудовий договір, трудову книжку не повернув. На його звернення до Дніпровського районного центру зайнятості, йому надали письмову відповідь про те, що трудовий договір розірвано 30 вересня 2010 року. Ні в указану дату, ні в подальшому відповідачем не здійснено виплату всіх належних сум, чим порушено вимоги трудового законодавства.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_6 просив стягнути з відповідача на його користь невиплачені в день розірвання трудового договору кошти, а саме: заробітну плату у розмірі 5 098 грн 35 коп. та допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 94 грн 62 коп. Також просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з жовтня 2010 року по жовтень 2015 року у розмірі 53 280 грн, виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі 888 грн, яка була встановлена станом на вересень 2010 року, тобто на час розірвання трудового договору. Також просив відшкодувати на його користь моральну шкоду в сумі 25 000 грн, заподіяну йому протиправними діями відповідача щодо невиплати заробітної плати, та зобов'язати відповідача видати трудову книжку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість із заробітної плати у розмірі 5 098 грн 35 коп., допомогу по тимчасовій непрацездатності 94 грн 62 коп., середній заробіток за час затримки в сумі 53 280 грн, моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у задоволенні позову ОСОБА_6 в цій частині відмовлено, зменшено розмір стягнутого судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - у касаційній скарзі просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 24 грудня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який належним чином зареєстрований в Київському міському центрі зайнятості. Трудовий договір знято із реєстрації у центрі зайнятості 30 вересня 2010 року у зв'язку зі звільненням ОСОБА_6 за прогул.

У постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року про закриття кримінальної справи (за фактом вчинення грубого порушення законодавства про працю) щодо ОСОБА_7 на підставі Закону України «Про амністію» зазначено, що заборгованість відповідача із виплати заробітної плати перед ОСОБА_6 за червень-вересень 2009 року становить 2 432 грн 62 коп.

У листі Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року зазначено, що заборгованість відповідача перед позивачем за травень-грудень 2009 року складає 5 098 грн 35 коп. та не виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за 2009 рік в сумі 94 грн 62 коп.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо розміру заборгованості ОСОБА_7 перед ОСОБА_6 із виплати належних сум при звільненні, апеляційний суд зазначав, що, визначаючи розмір суми заборгованості із заробітної плати та допомоги по тимчасовій непрацездатності за 2009 рік, суд першої інстанції виходив з суми, зазначеної позивачем в позовній заяві, а також в листі Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року. Даний розмір суми заборгованості сумнівів у колегії суддів не викликає, оскільки підтверджується зібраними у справі доказами і відповідачем не спростований.

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оплату праці» (тут і далі у редакції станом на 01 січня 2009 року), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

За вимогами ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно ст. 31 Закону України «Про оплату праці» відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника.

Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У порушення наведених вимог процесуального закону у змісті оскаржуваного рішення апеляційного суду відсутні висновки про те, чи можуть докази, на підставі яких суд встановив обґрунтованість позову в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, достовірно й достатньо підтверджувати обставини щодо обсягів заробітної плати, які мав отримати ОСОБА_6 за фактично відпрацьований час, період невиплати заробітної плати. У постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року вказано борг роботодавця за червень-вересень 2009 року у розмірі 2 432 грн 62 коп.; відповідач зазначає, що ОСОБА_6 не вийшов на роботу з 01 грудня 2009 року, а трудовий договір знято із реєстрації у центрі зайнятості 30 вересня 2010 року.

Крім того, згідно положень ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Таким чином, Фонд соціального страхування України не є органом контролю за своєчасністю та повнотою нарахування і виплати заробітної плати найманим працівникам (застрахованим особам) роботодавцями (страхувальниками), які перебувають на обліку в робочих органах Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Апеляційний суд прийняв як доказ лист Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року, в якому зазначено, що під час перевірки діяльності ФОП ОСОБА_7 щодо повноти нарахування й своєчасності перерахування страхових внесків, правильності використання коштів Фонду, встановлено, що заборгованість із заробітної плати відповідача перед позивачем за травень-грудень 2009 року складає 5 098 грн 35 коп. та не виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за 2009 рік в сумі 94 грн 62 коп., без оцінки вказаного документа у порядку ст. 212 ЦПК України за належністю та допустимістю.

У частині вирішення спору про стягнення заборгованості із заробітної плати апеляційний суд допустив порушення процесуального закону, тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду за ст. 338 ЦПК України.

Щодо незгоди ОСОБА_6 із відмовою у позові про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на роботодавця відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини роботодавця.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_7 19 серпня 2010 року на адресу позивача надсилав телеграму про необхідність прибути на робоче місце для отримання заробітної плати, надання документів, що підтверджували б поважність причин його неявки на роботі з грудня 2009 року. Телеграму вручено адресату особисто 20 серпня 2010 року (а.с. 53, 55). Позивач для отримання заробітної плати не з'явився.

19 серпня 2010 року відповідач телеграмою запросив позивача прибути 21 серпня 2010 року о 14 год. 00 хв. до Дніпровського районного центру зайнятості м. Києва з метою звільнення, зняття трудового договору з реєстрації згідно чинного законодавства. Дана телеграма була вручена особисто позивачу, який до центру зайнятості у визначений час не з'явився.

24 серпня 2010 року відповідач здійснив позивачу поштовий переказ коштів (невиплачену заробітну плату) у розмірі 2 432 грн 62 коп., що підтверджується фіскальним чеком (а. с. 58). Позивач відмовився отримувати відповідні кошти, які були повернуті поштовим зв'язком на адресу відповідача (а. с. 59).

В останній день звільнення ОСОБА_6 на робочому місці не перебував, в зв'язку з чим відповідач був позбавлений можливості у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України провести виплату всіх сум, що належали позивачу при звільненні.

07 жовтня 2010 року відповідач знову надіслав позивачу телеграму, в якій запрошував його 08 жовтня 2010 року з'явитись для отримання належної йому заробітної плати (а. с. 56). Телеграму вручено позивачу особисто 07 жовтня 2010 року (а. с. 57). ОСОБА_6 не з'явився для отримання заробітної плати.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що наведені обставини свідчать про відсутність вини ФОП ОСОБА_7 у несвоєчасному розрахунку із ОСОБА_6 при звільненні та виключають покладення на нього відповідальності за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Із таким висновком суду погодитися не можна, оскільки у трудовому договорі вказано дату його розірвання - 30 листопада 2009 року - на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, а тому з цієї дати роботодавець згідно вимог ст. 116 КЗпП України мав повідомити працівника про належні йому при звільненні нараховані суми. Разом з тим, ОСОБА_7 вчинив вказані дії лише 19 серпня 2010 року, а тому висновки апеляційного суду про дотримання ФОП ОСОБА_7 строків розрахунку із ОСОБА_6 при звільненні є передчасними.

Від правильного вирішення справи в цій частині залежить обґрунтованість вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою сум при звільненні, а тому допущені апеляційним судом порушення становлять підставу скасування ухваленого ним рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6, представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик