У Х В А Л А

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 20 вересня 1997 року по 19 березня 2015 року вона перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Шкода Октавія», номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску. При цьому для придбання зазначеної квартири вона продала квартиру, яка належала їй на праві особистої приватної власності, отримала кредит і у неї на вихованні залишились різностатеві діти, яким він не допомагає.

Враховуючи викладене та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивачка просила визнати за нею право власності на квартиру, а також визнати за нею право власності на автомобіль з виплатою відповідачеві 50 % його вартості.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що зазначена вище квартира була придбана за час шлюбу із ОСОБА_3 за їхні спільні кошти, тому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину цієї квартири.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 та по 1/2 частині автомобіля марки «Scoda Octavia», номерний знак НОМЕР_1, за кожним. В іншій частині позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на ѕ частини спірної квартири, а за ОСОБА_4 - право власності на ј частину цієї квартири.

Рішення апеляційного суду в частині поділу автомобіля не оскаржено, тому рішення в цій частині в касаційному порядку не переглядається (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що діти сторін проживають із ОСОБА_3 та знаходяться на її утриманні, є різнополими та мають суттєву різницю у віці, що є підставою відступити від засади рівності часток подружжя, .

Скасовуючи рішення районного суду та визнаючи за сторонами право власності на квартиру у рівних частинах, апеляційний суд виходив із рівності часток подружжя та того, що ОСОБА_3 не зверталася до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_4 аліментів, тому немає підстав для відступлення від засад рівності часток.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 20 вересня 1997 року по 19 березня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час їхнього шлюбу була придбана квартира АДРЕСА_1, зареєстрована за ОСОБА_3

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що для придбання зазначеної вище квартири вона продала квартиру АДРЕСА_3, яка належала їй на праві особистої приватної власності, а також витратила кошти, взяті у крдит.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

При цьому ч. 2 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Апеляційний суд виходив лише із цієї підстави.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної правової оцінки твердженням ОСОБА_3 про те, що вона продала свою особисту квартиру, гроші від реалізації якої витратила на придбання спірної квартири. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував та не перевірив її посилань на те, що ОСОБА_4 у судовому засіданні суду першої інстанції особисто визнав факт придбання спірної квартири у тому числі й за кошти від проданої нею квартири (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Також суд апеляційної інстанції не дав оцінки розписці ОСОБА_5, яка є письмовим доказом та з якої вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_5 кошти в сумі 31 200 дол. США за продаж двокімнатної квартири АДРЕСА_3 13 липня 2006 року, тобто до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Передача коштів відбулась у присутності свідків: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив коли ОСОБА_3 отримала кошти від продажу подарованої їй квартири і скільки, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ квартири, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ квартири скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М.Фаловська