Справа № 473/3606/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"27" грудня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої- судді- ОСОБА_1

при секретарі- Радєвій Н.В.

за участю позивача ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська із застосуванням звукозаписувальної техніки цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором

в с т а н о в и в :

02.12.2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.03.2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 221000 гривень, які останній зобов'язався повернути у строк до грудня 2016 року.

Посилаючись на те, що відповідачем умови договору не були виконані, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 307804,89 гривень, з яких заборгованість за договором позики - 221000 гривень, суму боргу з врахуванням 3 % річних у розмірі 6630 гривень, відсотки за договором позики - 80174 грн. 89 коп. та судові витрати.

В судовому засідання позивач ОСОБА_2 позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 визнав позов частково, зазначив, що у 2013 році позивач на його прохання надав йому насіння сонячника, яке він одразу продав за 160 000 грн. Кошти він мав повернути до кінця 2013 року частинами, але через складне матеріальне становище не міг цього зробити. За можливості до квітня 2017 року розрахується, і вважає, що має повернути ОСОБА_2 тільки позичені кошти без відсотків.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на які сторона посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази сторони на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, кожна сторона розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд і повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сторони зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки (ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. ст. 11-16, 509, 526, 530, 610, 614, 625, 629 ЦК України, цивільні зобов'язання, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися, тобто відповідно до умов договору у вказаний у договорі строк; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, не завдаючи шкоди іншій особі; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей у строк встановлений договором.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов, а також отримання грошей може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що 30.03. 2015 року сторони уклали договір позики,які відповідач мав повернути в строк до грудня 2016 року, факт надання грошових коштів підтверджується розпискою позичальника (а.с.18).

Згідно умов договору, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 готівкою грошові кошти в сумі 221000 грн., які зобовязувався повернути шляхом передачі всієї суми одноразово в строк до грудня 2016 року.

Отже, факт укладення між сторонами договору позики доведено належними доказами і відповідач не оспорює, що власноручно писав розписку про отримання коштів.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідач з моменту укладення договору позики не повернув позивачу жодної обумовленої частини грошових коштів і по даний час борг не повернув.

Вказане твердження позивача відповідач не спростував, належними доказами повернення боргу не підтвердив.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Отже, строк виконання зобовязання в частині повернення кожної частини боргу починається 01 числа кожного місяця.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зі змісту договору вбачається, що при його укладенні сторони не обумовили розмір та порядок сплати відповідачем процентів.

Разом з тим, у частині першій ст.1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплати винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-36цс14.

Укладений між сторонами договір позики від 30.03.2015 року не є безоплатним, тому позивач має право на отримання процентів за користування позикою за період з 30.03.2015 року по час звернення до суду 02.12.2016 року.

Щодо суми процентів за користування грошовими коштами за договором позики, то позивач просить стягнути з відповідача 80174.89 грн., суд вважає цю вимогу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з урахуванням розміру облікової ставки НБУ за період з 30.03.2015 року по 02.12.2016 року, суми позики, кількості днів в термін дії однієї облікової ставки НБУ.

Однак, суд вважає, що з відповідача в порядку положень ст. 625 ЦК України підлягає до стягнення замість 6630 грн. - 472 грн. процентів, оскільки період порушення боргового зобовязання тривав з 01.12.2016 року по час слухання справи, тому дана сума судом обраховувалась за формулою: (розмір заборгованості х 3% річних х кількість днів прострочення) : (кількість днів у році (365) - (221000х0,03х26)/365 = 472 гривні.

За таких обставин суд вважає, що позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню і з відповідача слід стягнути борг за договором позики у сумі 221000 грн., з врахуванням 3 % річних у розмірі 472 гривень, відсотки за договором позики - 80174 грн. 89 коп.

Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_3О на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме: 3016.46 грн. судового збору(а.с. 1,2) та витрати за правову допомогу у сумі 1000грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212- 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2:

-заборгованість за договором позики 221000 ( двісті двадцять одна тисяча) гривень ;

-сума боргу з врахуванням 3 % річних у розмірі 472 гривень;

-відсотки за договором позики- 80174 грн. 89 коп.;

-судовий збір 3016.46 грн. та правова допомога - 1000 грн., а всього 305663.35 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Висоцька Г.А.