ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Андросенко А.С., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2, Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, третя особа: приватний нотаріус Фастівського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

28.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2, виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області про визнання договорів дарування недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що ним та ОСОБА_2 09.09.2005 року було укладено шлюб, під час якого у них народилось дві доньки: ОСОБА_6 та ОСОБА_4. 25.05.2012 року позивач отримав у спадок від тітки нерухоме майно: житловий будинок по вул.Савченка, 49 в м. Фастів та земельну ділянку. Позивач зі свої родиною зареєстровані і проживають у зазначеному будинку. 17.07.2015 року позивачем було отримане повідомлення про проходження військової служби, тому жінка вмовила його подарувати належне йому нерухоме майно дочці ОСОБА_4 12.02.2016 року між позивачем та ОСОБА_4 в особі ОСОБА_2 були укладені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки. Позивач вважає, що вказані договори мають бути визнані судом недійсними, оскільки даруванням нерухомого майна одній дитині були порушені права іншої малолітньої дитини ОСОБА_6. Крім того, позивач зазначає, що після укладання оспорюваних договорів, він на даний час фактично проживає в приватному будинку за зазначеною адресою, спірне житло у позивача є єдиним, тому його передача за договором дарування не відбулася, що свідчить про укладання оспорюваних договорів від впливом помилки.

На підставі зазначеного просив визнати недійсними договір дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Фастів вул. Савченка, 49.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив вимоги задовольнити.

Законний представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що на даний час вони проживають разом з чоловіком, а на укладанні договору дарування вона не наполягала, це було його рішення, оскільки позивач хотів, щоб діти були забезпечені майном. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області в судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив, що у разі визнання договору дарування недійсним будуть порушені майнові права дитини. Просив відмовити у задоволені позову.

Третя особа в судове засідання не зявилася, надавши суду заяву, відповідно до якої просить справу слухати у її відсутність та ухвалити рішення згідно чинного законодавства.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 25.05.2012 року, ОСОБА_1 отримав у спадщину житловий будинок з господарському будівлями та спорудами № 49 по вул. Савченка в м. Фастів та земельну ділянку загальною площею 0,0642 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по вул. Савченко, 49 в м. Фастів (а.с.24, 25).

Як встановлено судом, ОСОБА_2Є та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбу, від якого у них народились діти: донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ОК № 049775 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ОК № 214941 (а.с. 10, 18).

Відповідно до довідки про склад сімї, виданої виконавчим комітетом Фастівської міської ради 01.02.2016 року № 705, за адресою: м. Фастів, вул.Савченка, 49 проживають ОСОБА_6, ОСОБА_4, та ОСОБА_2 (а.с. 15).

Як вбачається з витягу будинкової книги, в зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.16-17).

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 12.02.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 зареєстровим № 153, ОСОБА_1 подарував належний йому будинок № 49 по вул. Савченко в м. Фастів Кадькаленко ОСОБА_7.

Пунктом 7 зазначеного договору зазначено, що він складений з дозволу органу опіки та піклування згідно рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради № 233 від 15.08.2014 року (а.с.21).

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 12.11.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 за реєстровим № 154, ОСОБА_1 подарував належну йому земельну ділянку по вул. Савченко в м. Фастів Кадькаленко ОСОБА_7. Пунктом 5 зазначеного договору зазначено, що він складений з дозволу органу опіки та піклування згідно рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради № 233 від 15.08.2014 року (а.с.19).

З підставою визнання договорів дарування недійсними позивач остаточно не визначився, посилався і на те, що він помилявся щодо природи договору та неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, і на те, що дарування було вчинено без наміру створення правових наслідків, для відчуження майна через існування загрози його життю (можливість прийняття участі в АТО), тобто наявність ознак фіктивності правочинів.

Підставами виникнення цивільних прав і обовязків є юридичні факти. Ними можуть бути дії та події. Найбільш поширеною підставою виникнення цивільних прав і обовязків є правочини (договори), які є діями, спрямованими на виникнення, зміну та припинення цивільних прав і обовязків (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом (ч.ч.1,4 ст.12 ЦК України).

Порушене субєктивне право підлягає примусовому захисту способами, передбаченими частиною 2 статті 16 ЦК України. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується в майбутньому передати другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). У сенсі даної норми матеріального права характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто за договором дарування відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України).

Встановлено, що спірні договори дарування нерухомого майна укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено 13 жовтня 2008 року та зареєстровано в реєстрі за №3962, договори укладено між батьком (дарувальник) та донькою (обдарована).

Уклавши договори дарування, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вчинили тим самим дії, спрямовані на набуття ОСОБА_4 цивільних прав та обовязків власника щодо нерухомого майна та, відповідно, на припинення цивільних прав і обовязків ОСОБА_1 як власника щодо переданого ним у власність ОСОБА_4 нерухомого майна.

Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Правочин дарування спрямований на передання однією стороною (дарувальником) другій стороні (обдарованому) безоплатно майна (дарунка) у власність, тобто правовим результатом договору дарування як правочину є передання дарувальником обдарованому безоплатно майна у власність.

Відповідно до положень статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Фіктивні правочини (ст.234 ЦК України) є правочинами, які не можуть бути безпосередньо віднесені ні до нікчемних, ні до оспорюваних. Ці правочини близькі до оспорюваних, але на відміну від оспорюваних, які можуть визнаватися недійсними судом, вони визнаються судом недійсними за умови підтвердження допущених порушень вимог закону. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям всіх сторін правочину. Якщо одна сторона діяла «про людське око», а інша сторона намагалася досягти правового результату, то такий правочин не можна визнати фіктивним. Фіктивний правочин є недійсним. Проте, оскільки сторони не вчиняють ніяких дій по здійсненню фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування якихось інших наслідків (реституції). Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Позивач вимоги про фіктивність договорів дарування нерухомого майна своїй доньці обґрунтовано тим, що 17.07.2015 року ним було отримане повідомлення про проходження військової служби, тому за існування загрози його життю були вчинені спірні правочини, він як сторона правочину діяв не маючи наміру створити правові наслідки, як то передати доньці безоплатно у власність належне йому нерухоме майно.

Наявність обставин фіктивності позивач підтверджує, зокрема, фактом його подальшого проживання в будинку.

Оскільки для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям всіх сторін правочину, то доведенню підлягає не лише те, як діяв дарувальник ОСОБА_1, а й те, як діяла обдарована ОСОБА_4 (її законний представник).

Момент виникнення права власності на дарунок повязується з його передачею і прийняттям обдарованим. У договорі дарування, який є реальним, виникнення права власності в обдарованого співпадає з моментом укладення договору. В даному випадку право власності на частку нерухомого майна набуто за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, тому, у сенсі положень частин 3,4 статті 334 ЦК України право власності у набувача (обдарованого) виникло з моменту такої реєстрації.

Таким чином, з огляду на матеріали справи та пояснення сторін, відсутні докази того, що відповідач, укладаючи договори дарування, не намагалась досягти правового результату як то набути цивільних прав та обовязків власника отриманого в дар нерухомого майна, відтак, підстави для визнання договору дарування фіктивним відсутні.

Та обставина, що ОСОБА_1 після дарування належного йому будинку залишився проживати в такій, не є доказом не передання подаровано майна, оскільки договір дарування укладено між членами сімї, які зареєстровані у вказаному будинку, позивач продовжує проживати у шлюбі з матірю відповідачки до теперішнього часу, дарування будинку не передбачало того, що колишній власник має залишити квартиру, позбавитися права користування такою як член сімї власника житла.

Згідно із ч. 3ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Враховуючи наведене та зважаючи на особливості суті та змісту договору дарування, суд приходить до висновку, що воля дарувальника в оспорених правочинах відповідала його дійсним намірам по розпорядженню власністю, оскільки наявність підстав, які б свідчили, що договори дарування укладені внаслідок істотної помилки при перевірці обґрунтованості позовних вимог, судом не встановлено і такі підстави позивачем не доведені.

Позивач не навів належних і допустимих доказів, на підтвердження, що помилка при укладенні договорів дарування дійсно мала місце, що вона має істотне значення і що він помилявся щодо наслідків укладення договору.

Крім того, дії дарувальника, що передували укладенню договорів, а саме отримання ним дозволу органу опіки та піклування на відчуження нерухомості (шляхом дарування), дають підстави вважати про обізнаність та цілковиту згоду щодо вчинення правочинів саме дарування, а не абияких інших.

Суд також не враховує доводів позивача про порушення прав іншої його неповнолітньої доньки укладанням спірних договорів, оскільки у даному випадку позивач, як власник нерухомого майна, мав право розпорядитися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі, подарувати її своїй доньці. При цьому суд враховує те, що у даному разі інша дитина зберегла право на користування усією її площею. У даному разі за наслідками укладення сторонами оспорюваних договорів дарування, майнових прав дитини чи її законних інтересів порушено не було.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що підстав для визнання недійсними договорів дарування немає, оскільки вони відповідають вимогам цивільного законодавства, доводи позивача є безпідставними та не обґрунтованими і зводяться до його субєктивної думки, а обставини, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, в інтересах якої дії законний представник ОСОБА_2, Виконавчий комітету Фастівської міської ради Київської області, третя особа: приватний нотаріус Фастівського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними - залишити без задоволення.

Повний текст рішення виготовлений 30 грудня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова