УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Гримич М.К., Ткачука О.С.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», третя особа: ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним та застосування наслідків удаваності правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати кредитний договір № 700007649 від 08 липня 2008 року удаваним правочином та застосувати наслідки удаваного правочину, визнавши кредитний договір, укладений між сторонами у справі, таким, що укладений в національній валюті України.

Позов мотивовано тим, що між сторонами у справі був укладений кредитний договір № 700007649 від 08 липня 2008 року, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу цільовий кредит для придбання автомобіля в сумі 27033,49 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становило 121552 грн. Відповідно до п.2.7 даного кредитного договору кредитні кошти надано шляхом перерахування 121552 грн на рахунок ТОВ «Ніко-Україна».

Позивач зазначає, що такий спосіб отримання кредиту для розрахунку з ТОВ «Ніко-Україна» був запропонований працівником відповідача, однак вони усвідомлювали, що розрахунки будуть проводитись в національній валюті, що, на думку позивача, свідчить про його удаваність кредитного договору, укладеного в валюті зобов'язання - долар США тому, останній звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Представник позивача, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідившиматеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідност. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами у справі був укладений кредитний договір № 700007649 від 08 липня 2008 року, відповідно до умов якого відповідач надав цільовий кредит для придбання автомобіля в сумі 27033,49 доларів США.

У подальшому, між сторонами 18 листопада 2008 року та 09 квітня 2015 року були укладені додаткові договори до кредитного договору, відповідно до яких сторони змінювали порядок погашення простроченої заборгованості та порядок нарахування процентів.

Відповідно до п. 2.7 кредитного договору банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою в безготівковій формі, шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, відкритий позичальником у кредитора. У разі надання кредиту в валюті кредиту - долар США позичальник здійснює продаж іноземної валюти отриманої як кредитні кошти за договором, за безготівковим курсом, встановленим банком на день здійснення валютообмінної операції та одразу зараховує отриману в результаті такої операції суму в національній валюті України на Поточний рахунок.

Умовами п.2.7 передбачено, що позичальник в порядку договірного списання доручає банку перерахувати кошти в поточного рахунку позичальника в сумі 121552 грн на рахунок ТОВ «»Ніко Україна» з метою оплати за транспортний засіб.

Банк виконав зазначені зобов'язання відповідно до умов Кредитного договору.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що при укладенні кредитного договору саме позичальник визначив валюту кредитування - долар США, а отже воля позивача була спрямована на отримання коштів саме в доларах США, між сторонами було досягнуто згоди щодо предмету договору - надання кредиту саме в доларах США, позивач був ознайомлений з умовами укладеного договору, підписавши його, а отже погодився на всі викладені в ньому умови.

Крім того, свій намір одержати кредит в іноземній валюті позивач висловив у поданій до банку заяві про видачу кредиту, визначивши суму кредитних коштів та валюту зобов'язання та позивач при підписанні Кредитного договору не був обмежений у виборі банку та валюти кредитування, тому суду дійшли правомірного висновку щодо відсутності наданих суду переконливих доказів, які б свідчили про удаваність укладеного між сторонами правочину.

Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з роз'ясненнями викладеними у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам, викладеним у апеляційній скарзі, були предметом перевірки апеляційним судом та обґрунтовано відхилені.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
М.К. Гримич
О.С. Ткачук