РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/12996/15-ц

Провадження № 2/643/459/16

23.12.2016 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді - Сиротникова Р.Є.

За участю секретаря Новакової Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про скасування наказу про стягнення матеріальної шкоди, повернення працівнику незаконно стягнутих коштів та стягнення моральної шкоди ,

В С Т А Н О В И В:

11.08.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, ,в якому. Після уточнення позовних вимог просив суд скасувати наказ відповідача про покладення на позивача матеріальної відповідальності №782 від 05.12.2014 року; стягнути з відповідача на його користь кошти матеріального забезпечення у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю у розмірі 3486,81 грн.; стягнути з відповідач на його користь моральну шкоду на суму 5000,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що після свого звільнення з підприємства-відповідача, законність якого є предметом іншого судового спору, листом від 01.07.2015 року, який він отримав 15.07.2015 року, позивача повідомлено про те, що згідно з наказом №782 від 05.12.2014 року, копія якого не була йому надана, був визначений розмір, нібито, спричинених ним збитків від нестачі матеріальних цінностей, які знаходилися під звітом у нього в сумі 11360,00 грн. Дані листа про те, що його повідомлено про наказ №782 від 05.12.2014 року повторно, дійсності не відповідають.

Відповідач вимагає вказаним листом сплатити залишок, нібито, спричиненої йому шкоди на суму 3594,18 грн., оскільки частину шкоди самовільно стягнув за рахунок матеріального забезпечення у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю.

Дії та наказ відповідача про накладення матеріальної відповідальності, як і вимоги відповідача про стягнення коштів, незаконні, оскільки на час виявлення нестачі на роботі позивач був відсутній, його кабінет було відкрито сторонніми особами, в ньому знаходилися інші особи, тому в порушення обов'язків роботодавця, визначених ст. 131 КЗпП України умови для збереження майна не створені. В порушення прав працівника, при інвентаризації позивач не був присутній і про неї не повідомлявся. Крім іншого, чинним КЗпП України передбачено, що матеріальна відповідальність може бути покладена в повному обсязі спричиненої шкоди лише на осіб, перелічених в статті 134 КЗпП України, проте, докази ввіряння конкретного майна позивачу та його вина в пошкодженні чи зникненні майна відсутні. Відповідачем також не надані докази покладення на ОСОБА_1 повної матеріальної відповідальності (відсутній договір повної матеріальної відповідності), а розрахунки, якими він керувався в призначенні розміру відшкодування, документально не підтверджені.

В зв'язку із викладеним, позивач вважає, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача на його користь як незаконно утримана.

Крім того, позивач вказує що незаконними та протиправними діями відповідача йому завдано суттєвої моральної шкоди, оскільки такі дії відповідача негативним чином відобразилися на його психологічному стані. Уклад життя позивача змінився через необхідність позичати для проживання кошти, оскільки він не отримав своїх лікарняних, а також весь цей час витрачав на відновлення справедливості і свого доброго імені, оскільки шкоди підприємству не завдавав. Завдану йому моральну шкоду ОСОБА_1 оцінив у суму 5000,00 грн., яку просив стягнути з відповідача на його користь.

В судовому засіданні позивач та його представник, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, вимоги, викладені в позові повністю підтримали, та, посилаючись на вищевикладені факти та обставини, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача, на діє на підставі довіреності та договору про надання юридичних послуг, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала до суду письмові пояснення по справі, в яких зазначила, що позивач працював на державному підприємстві «Харківстандартметрологія» з 11.08.1997 року. Наказом №800 від 05.10.2005 року про визначення осіб з матеріальною відповідальністю ОСОБА_1 визнано матеріально-відповідальною особою з граничним рівнем відповідальності.

Під час щорічної інвентаризації об'єктів основних засобів, які були передані у використання в роботі начальнику відділу повірки, калібрування фізико-механічних ЗВТ та випробувань продукції ОСОБА_1, було встановлено відсутність обладнання у кількості двох одиниць. Вартість вказаного обладнання за проведеною незалежною оцінкою майна складає 11360,00 грн.

У зв'язку із встановленням нестачі, наказом по підприємству №782 від 05.12.2014 року було зобов'язано забезпечити визначення розміру збитків від нестачі та повідомити ОСОБА_1 про необхідність відшкодування шкоди від нестачі майна та порядок її покриття. Листом від 01.07.2015 року ОСОБА_1 повідомлено про необхідність у добровільному порядку відшкодувати спричинені збитки від нестачі матеріальних цінностей, які були у нього під звітом. ОСОБА_1 в добровільному порядку збитки не відшкодував.

06.11.2014 року ОСОБА_1 було звільнено с займаної посади в зв'язку із систематичними, грубими порушеннями виробничої дисципліни, що свідчило про недбале ставлення до своїх трудових обов'язків. В зв'язку із чим, при здійсненні повного розрахунку під час звільнення ОСОБА_1 було повідомлено, що здійснення повного грошового розрахунку із ним затримується в надії на те, що він у добровільному порядку відшкодує підприємству завдану шкоду. При цьому кошти, перераховані Фондом соціального страхування ,які належало виплатити ОСОБА_1 певний час перебували на рахунку підприємства.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, і не заперечувалось сторонами у справі, що позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу 11.08.1997 року до Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», з 10.02.2000 року працював на посаді начальника відділу сектору державних випробувань Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

Наказом генерального директора ДП «Харківстандартметрологія» №880 від 05.10.2005 року ОСОБА_1 віднесено до матеріально-відповідальних осіб із граничним рівнем матеріальної відповідальності.

Наказом №782 від 05.12.2014 року за підписом генерального директора ОСОБА_2, копія якого є в матеріалах справи (а.с.122,123) начальнику НТВ доручено забезпечити визначення розміру збитків від нестачі нівеліру точного автоколімаційного 4-Н-3КЛ та мультіметру лаб. KEITHLEY 2001…; начальнику юридичного відділу ОСОБА_3 - направити повідомлення ОСОБА_1 про необхідність відшкодування заподіяної ним підприємству шкоди від нестачі та порядок її покриття; головному бухгалтеру ОСОБА_4 - зарахувати кошти, належні ОСОБА_1 для виплати матеріального забезпечення у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, яке здійснюється за рахунок коштів підприємства та за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності, в рахунок покриття шкоди.

Відомості щодо належного ознайомлення ОСОБА_1 із вищевказаним наказом в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до положень ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 133 КЗпП України, у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть:

1) працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

2) керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям.

Відповідно до положень сит. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний порядок відповідачем не дотриманий.

Статтею 137 КЗпП України визначено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Стаття 1166 ЦК України встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду: майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 22 ЦК України, прямими збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 22 ЦК України для застосування цивільно-правової відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

До того ж, згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи спори про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець у ст. 1166 ЦК України відносить: а) наявність шкоди; б) протиправну поведінку заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вину.

Перераховані підстави визнають загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Розглядаючи протиправність поведінки заподіювача шкоди, необхідно відзначити, що це поведінка, яка заборонена законом.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності підстав для відшкодування ОСОБА_1 шкоди відповідачу. Більш того, відшкодування шкоди, у спосіб, визначений в оскаржуваному наказі від 05.12.2014 року (шляхом не виплати позивачу коштів, належних йому для виплати матеріального забезпечення в зв'язку із тимчасовою непрацездатністю), взагалі не передбачена діючим законодавством. Відомості про звернення відповідача до правоохоронних органів з приводу протиправних дій ОСОБА_1, чи звернення до суду із позовом про відшкодування завданих збитків, матеріали справи не містять.

Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5, пояснив, що є працівником відділу, в якому працював ОСОБА_1 свідок пояснив, що обладнання, яке перебувало в роботі відділу фактично перебувало в користуванні всіх працівників відділу, та могло перебувати на робочому місці будь-кого з працівників відділу, або навіть перебувати за межами підприємства - у випадку виробничої потреби. Обладнання, яке не було знайдено під час огляду кабінету ОСОБА_1, в теперішній час перебуває в роботі відділу, нікуди не зникло. Свідок наголошував на тому, що за отримання в користування вказаного обладнання ніхто ніде не розписувався, його брали працівники - для виконання роботи та повертали - за минуванням потреби. Вказане обладнання також періодично використовувалось за межами підприємства - для проведення певних досліджень.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком ОСОБА_5 Даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи не встановлено, його показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Таким чином, позовні вимог ОСОБА_1 в частині скасування наказу від 05.12.2014 року суд вважає за необхідне задовольнити частково, оскільки перший, другий та четвертий пункти вказаного наказу (а.с. 122-123) фактично жодним чином не порушують прав та інтересів позивача.

Статтями 275 та 280 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права,способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, враховуючи предмет спору по даній справі, позивачем має бути доведено факт порушення її немайнового права, заподіяння шкоди її здоров'ю, розмір матеріальної шкоди, факт завдання та характер моральної шкоди, розмір її відшкодування, неправомірність дій відповідача, а також інші, пов'язані з цим обставини.

Частиною третьою ст.23 ЦК України передбачено що, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ч.4 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Безумовно, позивачеві була спричинена моральна шкода, і в своїх поясненнях в судовому засіданні він довів її, оскільки в результаті протиправних дій відповідача був змушений відшукувати додаткові джерела прибутку, вести тривале листування з різними інстанціями, звертатися за правовою допомогою, відстоювати свої інтереси в суді, доводити, що він не завдавав збитків підприємству, не винний у нестачі обладнання, тощо. Таким чином, суд вважає, що факт заподіяння позивачеві моральної шкоди, пов'язаної з неправомірною невиплатою коштів, належних йому для виплати матеріального забезпечення в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, а також, перенесених в зв'язку з цим душевних страждань, вочевидь має місце, а тому суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн., що буде в повній мірі відповідати вимогам розумності і справедливості.

Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати, а саме - витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн. та на користь держави - судовий збір, - відповідно до положень ч.2 ст. 88 ЦПК України.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61 ч.4, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України ст.ст. 22,23,275, 280, 1166 ЦК України, ст. ст. 130, 136,137, 138 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати наказ генерального директора Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» №782 від 05.12.2014, в частині покладення на головного бухгалтера ОСОБА_4 обов'язку зарахувати кошти, належні ОСОБА_1 для виплати матеріального забезпечення у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю, яке здійснюється за рахунок коштів підприємства та за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, в рахунок покриття шкоди.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_1 кошти матеріального забезпечення у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю у розмірі 3486,81 грн. (три тисячі чотириста вісімдесят шість грн. 81 коп.).

Стягнути з Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 4000,00 грн. (чотири тисячі гривень 00 коп.)

Стягнути з Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь держави судовий збір в сумі 1102,40 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання його копії.

Суддя Р.Є. Сиротников