Єдиний унікальний номер 741/1449/16
Провадження № 2/741/594/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 29 грудня 2016 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Киреєва О.В.,

з участю секретарів Мартиненка С.В., Жирка О.В.,

представника позивача ОСОБА_1

та її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом, зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати - ОСОБА_6. За життя ОСОБА_5 склав заповіт, яким належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в рівних частинах. Він (позивач) стверджував, що після смерті батька доглядав за господарством, проводив поточний його ремонт, підтримував будинок та господарські споруди в належному стані, у нього (позивача) залишилася ощадна книжка на ім'я ОСОБА_5, а тому в силу п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька. ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5, але юридично не оформив своїх спадкових прав.

ОСОБА_3 просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, та визнати за ним в порядку спадкування право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1928 га, кадастровий номер НОМЕР_1, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5

У судовому засіданні представник позивача та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів, які зазначені в позовній заяві, просили їх задовольнити.

У судове засідання відповідач не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки до суду не повідомила, не просила розгляд справи відкласти.

Суд розглядає справу у звичайному порядку в відсутності відповідача за наявними у справі доказами, оскільки представник позивача та її представник заперечували проти заочного розгляду справи.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дали показання про те, що вони тривалий час знали ОСОБА_5, який доводився ОСОБА_3 рідним батьком. ОСОБА_3 після смерті батька доглядав за будинком, проводив поточний його ремонт, підтримував будинок та господарські споруди в належному стані.

Вислухавши пояснення представника позивача, її представника, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що з 25 серпня 1937 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією посвідки про шлюб (а.с. 9)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6).

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 за життя склав заповіт, яким належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в рівних частинах, що підтверджується його копією (а.с. 66).

Таким чином, в силу ст. 534 ЦК УРСР ОСОБА_7 та ОСОБА_3, як особи, визначені у заповіті, мають право на спадкоємство після смерті ОСОБА_5

З копії спадкової справи № 143/1999 до майна померлого ОСОБА_5 (а.с. 62-69) вбачається, що спадщину прийняв ОСОБА_7, ОСОБА_6 була спадкоємцем згідно ст. 535 ЦК УРСР, але від прийняття спадщини відмовилася та у поданій 15 травня 1998 року заяві просила видати на її ім'я свідоцтво про право власності на 1/2 частину у спільному майні, придбаному подружжям за час шлюбу. На підставі цієї заяви державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори 18 грудня 2001 року за реєстровим № 2420 було посвідчено свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на 1/2 частину житлового АДРЕСА_1, який значився за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Носівською ДНК 30 січня 1979 року за № 34.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Таким чином, ОСОБА_5 належали 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1928 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за цією ж адресою.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення даного факту має для ОСОБА_3 юридичне значення, так як дозволить йому реалізувати своє право на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5

За таких обставин позовні вимоги в частині встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27 червня 1995 року на ім'я ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Носівської міської ради народних депутатів № 64 від 20 червня 1995 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 90, згідно якого йому передалась у приватну власність земельна ділянка площею 0,1928 га, призначена для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Носівської міської ради народних депутатів, що підтверджується копією державного акта (а.с. 10).

У судовому засіданні встановлено, що вищезазначеній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1, вона розташована в АДРЕСА_1, що підтверджується копією витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 18 квітня 2016 року (а.с. 23).

З копії довідки КП «Носівське БТІ» Носівської районної ради № 120 від 19 травня 2016 року (а.с. 18) вбачається, що за даними інвентаризаційної справи станом на 31 грудня 2012 року право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Носівською держнотконторою 30 січня 1979 року за р/№ 34, зареєстровано за ОСОБА_5.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтв про право на спадщину на спадкове нерухоме майно, а тому у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1928 га, кадастровий номер НОМЕР_1, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в АДРЕСА_1, необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1 211,82 грн. (551,20 грн. - за вимогу немайнового характеру та 660,62 грн. - за вимоги майнового характеру), що підтверджується квитанцією (а.с. 1).

У зв'язку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, а саме в частині встановлення факту прийняття спадщини, що є позовною вимогою немайнового характеру, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 524, 534 ЦК УРСР, ст.ст. 88, 213, 215, 256 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.В.Киреєв