Справа № 369/4600/16-ц
Провадження № 2/369/2392/16
РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 15 жовтня 2014 року ОСОБА_2 отримав від нього в борг грошові кошти у розмірі 32 700,00 грн. Відповідач ОСОБА_2 власноруч написав розписку, відповідно до якої зобов'язався повернути кошти до 05 листопада 2014 року. З моменту отримання відповідачем даних коштів, свого зобовязання ОСОБА_2 не виконав. Окрім того, відповідач в разі затримки виплати боргу зобовязався виплатити пеню в розмірі 10% від суми боргу в місяць. На сьогоднішній день гроші йому не повернуті. Тому змушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 107 095,77 грн,що включає в себе суму основного боргу 32 700,00 грн, пеню 58 860,00 грн та втрати від інфляції 15 535,77 грн. Судовий збір покласти на відповідача.

При розгляді справи позивач ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги. Остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 128 383,47 грн,що включає в себе суму основного боргу 32 700,00 грн, пеню 78 480,00 грн та втрати від інфляції 17 203,47 грн. Судовий збір покласти на відповідача.

У судове засідання позивач не зявився. Направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

У судове засідання відповідач не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив до суду письмові заперечення по суті спору, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Просив суд проводити розгляд справи у його відсутності у звязку із неможливістю бути присутнім у судовому засіданні.

Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязанні повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи із наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неподаткового мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При розгляді справи судом встановлено, що 15 жовтня 2015 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти у розмірі 32 700,00 грн.

Отримані в борг кошти ОСОБА_2 зобовязувався повернути до 05 листопада 2014 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою про отримання позики.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається

Ст. 526 КЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

При розгляді справи судом встановлено, що позивач виконав свої договірні зобов'язання перед ОСОБА_2 у повному обсязі, передавши останньому грошові кошти в сумі, визначеній договорами позики.

Однак, у встановлений договором строк, ОСОБА_2 не повернув позивачу борг, тим самим порушивши умови надання позики.

В спростування зазначеного будь-яких доказів відповідачем суду не надано.

Отже, за договором позики з відповідача на користь позивача слід стягнути основну суму боргу у розмірі 32 700,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно п. 4 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» вбачається, що відповідно до частини першої статті 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Разом з тим згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів як плати за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання. Аналіз правових норм, зокрема статей 536, 549, частини другої статті 625 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлено.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Порушення зобовязання у розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У відповідності ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Формою відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання є неустойка, яка нараховується у певному проценті до розміру боргу.

Частиною 1 статті 624 ЦК України встановлює загальне правило, за яким якщо у разі порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі незалежно від відшкодування збитків.

З огляду на те, що ОСОБА_2 за розпискою повинен був повернути гроші в строк до 05 листопада 2014 року, то з цього часу він вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої законом.

Так, згідно розписки від 15 жовтня 2014 року ОСОБА_2 в разі затримки виплати боргу зобовязався виплатити пеню в розмірі 10% від суми боргу в місяць

Таким чином, розмір неустойки за період з 06 листопада 2014 року по 06 листопада 2016 року(24 місяці) складає 32700 грн х 10% / 100 х 24 = 78 480,00 грн

Разом з тим, положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених "Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків,та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Так, за рішенням суду розмір неустойки може бути зменшений за наявності кількох умов: а) якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; б) за наявності інших обставин, що мають істотне значення, питання про які вирішується на підставі аналізу обставин, які стосуються ступеня виконання зобов'язання, причини невиконання або неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов'язання, негайного добровільного усунення винною особою порушення та його наслідків.

Виходячи з наданого позивачем ОСОБА_1 розрахунку заборгованості за період прострочення виконання ОСОБА_2, позивачем нарахована пеня за прострочення погашення основного боргу за позикою, в сумі 78 480 грн 00 коп.

Разом з тим, з урахування норм чинного законодавства, яке регулює питання застосування заходів цивільно-правової відповідальності, суд приходить до висновку про наявність підстав застосування положень ч. 3 ст. 551 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з чим, заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 пені підлягають задоволенню частково, тому суд присуджує стягнути з відповідача ОСОБА_2, як боржника, нараховану позивачем пеню в сумі 25 000,00 грн., оскільки сума нарахованої пені за період з 06 листопада 2014 року по 06 листопада 2016 року, яка визначена позивачем в сумі 78 480 грн 00 коп, значно перевищує розмір завданих позивачу збитків, тому підлягає зменшенню до розміру 25 000 грн, як такої, що не перевищує суму основного боргу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник динаміки загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення, а ціни в Україні встановлені в гривні, а тому ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки виконання грошового зобов`язання, вираженого у гривні.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону №2711-IV. Саме до цього зводиться правова позиція, що висловлена Верховним Судом України в постановах від 20 грудня 2010 року у справі №3-57 гс10 і від 4 липня 2011 року у справі №3-65 гс11.

З огляду на те, що ОСОБА_2 за розпискою повинен був повернути гроші в строк до 05 листопада 2014 року, то з цього часу він вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої законом.

Згідно розрахунку наданого позивачем ОСОБА_1 та перевіреного судом, виходячи з суми залишку основного боргу за договором позики в розмірі 32700,00 грн інфляційні втрати складають 17203,47 грн. за період з листопада 2014 року по жовтень 2016 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оцінюючи подані докази в сукупності суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів, що підтверджують укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем умов договору. Тому позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу, інфляційних збитків та неустойки підлягають задоволенню частково.

Пояснення відповідача суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не надав, тому не можуть бути взяті судом до уваги.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підтвердження своїх витрат позивач надав платіжний документ від 20 травня 2016 року на суму 1283,83 грн. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору підлягають задоволенню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме - 749, 03 грн.

Керуючись ст.ст. 1046, 1047, 526,536, 610, 625, 1048 ЦК України та ст.ст.88, 208, 213-215, 294 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, заборгованість за договором позики від 15 жовтня 2014 року у розмірі 74 903 грн 47 коп (сімдесят чотири тисячі девятсот три грн. сорок сім коп.), яка включає в себе суму боргу в розмірі 32 700,00 грн (тридцять дві тисячі сімсот грн), інфляційні збитки 17 203,47 грн (сімнадцять тисяч двісті три грн. сорок сім коп), неустойка 25 000,00 грн ( двадцять пять тисяч грн.).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 судовий збір у розмірі 749 грн 03 коп (сімсот сорок дев`ять грн. три коп.).

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Києво-Святошинський районний суд Київської області. У разі якщо особи, які беруть участь у справі не були присутні під час ухвалення рішення, апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя