У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом компанії «Март Компані Лімітед» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпер Хаус» про визнання договору поруки недійсним за касаційними скаргами ОСОБА_5, поданими представником - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2016 рокута ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року компанія «Март Компані Лімітед» звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 3 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено письмовий договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 надав позичальнику у борг грошові кошти у розмірі 3 млн. грн, які ОСОБА_4 зобов'язався повернути до 1 жовтня 2014 року. На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 3 березня 2014 року між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Пейпер Хаус» (далі - ТОВ «Пейпер Xaуc») укладено договір поруки.

Компанія «Март Компані Лімітед» є стовідсотковим учасником ТОВ «Пейпер Xaуc».

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 8 січня 2015 року, що набрало законної сили, з ТОВ «Пейпер Хаус», як з поручителя, на користь ОСОБА_5 було стягнуто заборгованість за договором позики.

Позивач зазначав, що договір поруки порушує права компанії, його вищого органу управління товариством - загальних зборів учасників, тому як утворення та витрачання фондів товариства відноситься до виключної компетенції загальних зборів, а, уклавши договір поруки, директор ТОВ «Пейпер Хаус» фактично витратив всі фонди та створив борг в особливо великому розмірі.

ТОВ «Пейпер Хаус» не є таким, що надає фінансові послуги та такий вид діяльності, як надання поруки, не передбачений його Статутом.

Позивач вважав, що договір поруки є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, тобто недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, що встановлені чч. 1, 3 ст. 203 ЦК України і вказував, що директор ТОВ «Пейпер Хаус», уклавши договір поруки, не мав необхідного обсягу повноважень, не отримав дозволу вищого органу товариства, не повідомив загальні збори учасників.

Крім того, директор ТОВ «Пейпер Хаус», усупереч інтересам товариства, без дозволу власника, погодився з позовними вимогами ОСОБА_5 про стягнення боргу при розгляді справи в суді, при укладанні договору поруки відповідачі мали намір ліквідувати підприємство, визнавши його банкрутом за заявою ОСОБА_5, фіктивність договору підтверджується матеріалами справи про банкрутство та про стягнення боргу, правочин вчинено без наміру створення правових наслідків і на підставі ст. 234 ЦК України є недійсним.

З урахуванням зазначеного позивач просив визнати недійсним договір поруки від 3 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ТОВ «Пейпер Хаус» на забезпечення виконання зобов'язання за договором позики від 3 березня 2014 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на суму 3 млн. грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року у задоволені позову компанії «Март Компані Лімітед» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 4 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Визнано недійсним з моменту укладання договір поруки від 3 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ТОВ «Пейпер Хаус» на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 3 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на суму 3 млн. грн.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 4 квітня 2016 року в частині позовних вимог компанії «Март Компані Лімітед» до ТОВ «Пейпер Хаус» про визнання договору поруки недійсним скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.

У касаційних скаргах ОСОБА_5, в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що при укладенні оспореного договору поруки у сторін не було наміру створити правові наслідки. Оскільки договір поруки не входить до переліку договорів щодо розпорядження майном товариства, затвердження такого договору не потребувало скликання загальних зборів учасників (єдиний учасник товариства - компанія «Март Компані Лімітед»).

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам закону, які вірно застосовані, а наданим сторонами доказам дана правильна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що Статутом товариства визначено, що укладення товариством договорів з одним або декількома контрагентами протягом одного кварталу на суму, що перевищує 100 тис. грн можливе лише за погодженням загальних зборів товариства. Оскільки генеральний директор ТОВ «Пейпер Хаус» уклав від імені товариства оспорений договір поруки ціною 3 млн. грн без погодження загальними зборами товариства, не повідомив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про існуючі обмеження його повноважень на укладення такого договору, тому договір укладено генеральним директором товариства з перевищенням своїх повноважень. При цьому суд керувався ст. ст. 98, 203, 215 ЦК України.

Також апеляційний суд вважав, що провадження в частині позовних вимог до ТОВ «Пейпер Хаус» підлягає закриттю на підставі п. 7 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки товариство ліквідовано на підставі ухвали господарського суду м. Києва від 16 березня 2016 року.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення апеляційного суду не відповідають.

Судами встановлено, що 3 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено письмовий договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 надав позичальнику у борг грошові кошти у розмірі 3 млн. грн, які останній зобов'язався повернути до 1 жовтня 2014 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 3 березня 2014 року між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ТОВ «Пейпер Хаус» було укладено договір поруки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 8 січня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ТОВ «Пейпер Хаус» на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в сумі 3 млн. грн і судовий збір. На виконання вказаного рішення суду відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання свого обов'язку. Поручитель відповідає кредитором за порушення зобов'язання боржником.

При укладенні договору поруки сторони домовились про предмет договору, обсяг відповідальності поручителя та порядок виконання зобов'язань.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним позовом, компанія «Март Компані Лімітед» як на обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона не була повідомлена про укладення договору поруки, загальні збори учасників не надавали згоди директору ТОВ «Пейпер Хаус» на підписання цього договору, а тому він не мав необхідних повноважень на такі дії.

Проте такі посилання позивача є безпідставними, а апеляційний суд на це уваги не звернув.

Відповідно до Статуту ТОВ «Пейпер Хаус» є юридичною особою за законодавством України, має цивільну правоздатність та дієздатність, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов'язки. Товариство є суб'єктом господарювання відповідно до діючого законодавства України, має самостійний баланс, діє на засадах повного господарського розрахунку, може створювати в Україні та за її межами філії, представництва, інші відособлені підрозділи, засновувати власні приватні підприємства, тощо. Товариство самостійно планує свою виробничо-господарську та іншу діяльність. В основі Товариства є складання договорів, в тому числі, але не обмежуючись цим, договори цивільно-правового характеру, які складаються з суб'єкта підприємницької діяльності та приватними особами (ст. 3 Статуту).

Згідно зі ст. 12 Статуту вищим органом управління є загальні збори учасників, які складаються з учасників чи їх представників. До компетенції загальних зборів Учасників належить (п. 12.5.15) затвердження будь-яких договорів (у тому числі, але не обмежуючись цим, про відчуження (заставу) майна Товариства, про надання фінансової допомоги, позики та займу) на суму, що перевищує суму визначену Загальними зборами Учасників.

Відповідно до п. 12.22 Статуту генеральний директор керує поточною діяльністю товариства, самостійно вирішує всі питання його діяльності. Генеральний директор в межах своєї компетенції є розпорядником майна та коштів товариства, укладає угоди, договори, видає довіреності.

Суд першої інстанції врахував наведене та вірно вважав, що договір поруки не входить до переліку договорів щодо розпорядження майном товариства, оскільки порука є способом забезпечення виконання зобов'язання, а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю. Тобто, затвердження такого договору не потребувало скликання загальних зборів учасників (єдиний учасник овариства - компанія «Март Компані Лімітед»).

Зазначене відповідає роз'ясненням, наданим у п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Апеляційний суд, скасувавши правильне по суті рішення, вважав, що повноваження генерального директора товариства щодо укладення договорів були обмежені загальними зборами товариства сумою угод, а, відтак, укладаючи оспорений договір поруки, він не мав необхідного обсягу повноважень.

При цьому апеляційний суд не звернув увагу на вищевикладене, а також на наступне.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції, чинній на момент укладення оспореного договору поруки) відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційний карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

В Єдиному реєстрі містяться такі відомості щодо юридичної особи, зокрема, дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - Єдиний реєстр) станом на 3 березня 2014 року та на 15 січня 2016 ороку відсутні відомості щодо наявності обмежень керівника ТОВ «Пейпер Хаус» щодо представництва від імені товариства.

Згідно зі ст. 18 цього Закону якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою.

Отже, оскільки в Єдиному реєстрі відсутні відомості про обмеження повноважень генерального директора ТОВ «Пейпер Хаус», вони не можуть бути підставою для визнання договору поруки недійсним.

Крім того, з огляду на положення ст. ст. 92, 203, 215 ЦК України договір, укладений від імені юридичної особи її виконавчим органом (директором) з третьою особою, може бути визнаний недійсним із підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, якщо відповідні обмеження існували на момент укладення оспореного договору.

Разом із тим, ч. 3 ст. 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала договір із юридичною особою, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-62цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що генеральний директор ТОВ «Пейпер Хаус» не мав повноважень на укладення оспореного договору поруки, що є підставою для визнання цього договору недійсним, є помилковими, а, крім того, позивач не довів неправомірність дій третьої особи, а саме ОСОБА_5, не довів те, що він знав чи міг знати про положення Статуту ТОВ «Пейпер Хаус».

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду щодо закриття провадження в частині позовних вимог компанії «Март Компані Лімітед».

Так, закриваючи провадження у цій частині апеляційний суд виходив із того, що ТОВ «Пейпер Хаус» було ліквідовано на підставі ухвали господарського суду м. Києва від 16 березня 2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 310 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог ч. 1 цієї статті. У свою чергу згідно з ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених ст. ст. 205 і 207 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного реєстру запису про її припинення.

Згідно з даними Єдиного реєстру 7 квітня 2016 року внесено запис про державну реєстрацію припинення ТОВ «Пейпер Хаус», а, отже, дана юридична особа вважається такою, що припинилася, а, отже, є ліквідованою з 7 квітня 2016 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції. Як наслідок, дата постановлення ухвали господарського суду м. Києва від 16 березня 2016 року не може вважатись датою припинення (ліквідації) ТОВ «Пейпер Хаус» у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 310 ЦПК України.

З вказаного випливає, що у разі якщо припинення юридичної особи без правонаступництва відбулось до ухвалення рішення суду першої інстанції, або якщо відбулось після ухвалення рішення судом першої інстанції та встановлено факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, то суд апеляційної інстанції має скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 310 ЦПК України. У разі, якщо припинення юридичної особи без правонаступництва відбулось після ухвалення рішення суду першої інстанції, але судом не встановлено факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, то суд апеляційної інстанції має залишити рішення суду першої інстанції без змін на підставі ч. 2 ст. 310 ЦПК України.

Крім того, предметом позовних вимог у даній справі є визнання трьохстороннього єдиного договору поруки недійсним.

За змістом ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2016 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 4 квітня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик