Ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому зазначав, що поширена ОСОБА_4 у листі від 22 травня 2015 року № 50-Р на адресу Кабінету Міністрів України інформація про його діяльність на посаді в. о. директора Національного природного парку «Нижньосульський», яку він займає більше ніж дев'ять місяців, є недостовірною та порочить ділову репутацію.

Посилаючись на зазначені обставини, просив зобов'язати ОСОБА_4 спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення на адресу Кабінету Міністрів України відповідного листа, а також шляхом виступу у регіональних засобах масової інформації, зокрема на телеканалі «Лтава», а також стягнути з відповідача на свою користь 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 17 грудня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що наказом від 26 вересня 2014 року № 382-о ОСОБА_3 призначено виконуючим обов'язки директора Національного природного парку «Нижньосульський» із 26 вересня 2014 року тимчасово на період до призначення директора зазначеної установи у встановленому законодавством порядку.

22 травня 2015 року ОСОБА_4 направив до Кабінету Міністрів України лист № 50-р, підписаний ним як в. о. голови Полтавської обласної організації Українського товариства охорони природи, де була викладена інформація наступного змісту:

«Подив і жаль викликає у полтавської громадськості дії посадовців Мінприроди України щодо координації діяльності національного природного парку «Нижньосульський». Призначений незаконно на посаду в.о. директора цього парку ОСОБА_3 (такої посади у штатному розпису даної організації не існувало, а заступником чи директором громадянин ОСОБА_3 до призначення не працював) через ряд своїх управлінських рішень перетворив роботу персоналу на повну деструкцію, навіть без натяку на природоохоронну діяльність. Обстеження території парку навесні цього року виявило жахливу картину, на яку жодної реакції до сьогоднішнього дня. На островах р. Сула були виявлені шкури та інші залишки забитих диких тварин (кабанів), місця сиплу дерев твердих листяних порід. Також виявлено місця великих площ спаїювання водно-болотної рослинності, глибоко вражала засміченість в урізі води (склотара, сміття пластикового походження). Розроблений проект організації природного парку «Нижньосульський» настільки недосконалий, що деякі позиції, зазначені в ньому, скоріше відносяться до гумористично-віртуальних, при цьому жодне з зауважень з боку Полтавського обласного управління екології та природних ресурсів не було враховано. Нагадування про ці факти директору Департаменту заповідної справи ОСОБА_6 під час спільних нарад не призвело до жодної реакції, окрім посмішки та здвигу плечима. Натомість педалюються питання запровадження режиму рибальства без вивчення місць масового скупчення водних живих ресурсів та зимувальних ям. На даний час проводиться конкурс на посаду директора НПП «Нижньосульський» і в черговий раз в порушення законодавства допущений ОСОБА_3, бо ні в які часи він не надбав 5 років роботи на керівній посаді, бо ця норма поширюється на нього як і на всіх конкурсантів.».

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що у зазначеному вище листі викладена неправдива інформація, яка не відповідає дійсності, порочить його честь та гідність, а сам лист став підставою для непризначення його на посаду директора Національного природного парку «Нижньосульський».

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що в поширеній і оспорюваній позивачем інформації висловлені оціночні судження, які згідно зі ст. 277 ЦК України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини не підлягають спростуванню, оскільки містять суб'єктивну думку автора щодо певних подій.

Аналізуючи зміст вказаного листа, суд дійшов висновку про те, що в ньому викладено як факти, які відповідач виявив на території парку особисто (залишки забитих диких тварин, місця спалювання водно-болотистої рослинності), що знайшло своє документальне підтвердження в судовому засіданні, так й оціночні судження, зокрема критика позивача, оцінка йото дій, які і суб'єктивними думками автора листа. В даному випадку в діях відповідача має місце реалізація свого конституційного права на звернення, на вираження своїх поглядів, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації позивача.

Висновок судів є правильними з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України щодо належності, допустимості доказів і обов'язку доказування та надання доказів, узгоджується з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що у згаданому вище листі до Кабінету Міністрів України відповідачем викладено факти, які не відповідають дійсності.

Між тим, наявність порушень вимог природоохоронного законодавства підтверджується актом перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства про додержання режиму територій та об'єктів природно-заповідного фонду, яким встановлено самовільне випасання худоби на островах та самовільне використання територій парку під огороди (а. с. 106), довідкою Державного агентства рибного господарства України Сулинського басейнового відділу охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства від 15 вересня 2015 року, згідно із якою в лютому 2015 року в зоні діяльності (контролю) Сулинськрибоохорони на території Національного природного парку «Нижньосульський», а саме: у Сулинській затоці Кременчуцького водосховища в районі о. Орівщина Семенівського району Полтавської області в ході проведення рибоохоронної роботи було зафіксовано вилов водних біоресурсів на зимувальних ямах: Посольська, Аврамиха, Ляхова, на яких вилов водних біоресурсів заборонено (а. с. 52), листом Департаменту екології та природних ресурсів від 03 липня 2015 року, згідно із яким факти спалювання водно-болотної рослинності, засмічення водної акваторії і, особливо, прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища у межах Національного природного парку, наявність браконьєрів у нерестовий період мають місце (а. с. 51).

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що частина оспореної інформації є критикою, оцінкою дій позивача, як посадової особи Національного природного парку «Нижньосульський», а частина - є достовірною, підтвердженою доказами.

Доводи скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта