АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/5679/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2265/16Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Обідіної О.І.

Суддів: Пікуля В.П., Прядкіної О.В.

при секретарі : Кальник А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 листопада 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 листопада 2015 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

В апеляційній ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останньої.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 19.12.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 17/02/07-Склн, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 220000 грн. строком по 18.12.2017 року, під 13,43 % річних на рік.

Додатковою угодою №1 від 27 жовтня 2008 року до кредитного договору змінено процентну ставку на 17,5 % річних.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по вулиці Кооперативній, 103 у м. Кременчуці Полтавської області та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину та земельну ділянку, яка стає власністю іпотекодавця на праві приватної власності після отримання державного акту про право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0544 га, що знаходиться за адресою: Полтавська область, місто Кременчук, вул. Кооперативна, 103. Придбання в майбутньому предмету іпотеки підтверджується свідоцтвом про право на спадщину. Цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Має правове обмеження - зміна цільового призначення (без проекту).

В зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, рішенням Автозаводського районного суду м Кременчука від 21.07.2011 року позов ПАТ «Кредитпромбанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором № 17/02/07-Склн від 19.12.2007 року в сумі 306911,11 грн.

Згідно повідомлення Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_3 за виконавчим документом 2-1470 завершено відповідно п. 7 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Звертаючись до суду з даним позовом, банк просив звернути стягнення на іпотечне майно, оскільки позичальник не виконує належним чином свої зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості, не реагує на повідомлення кредитора та не виконує судове рішення про стягнення заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку про неналежність наданих банком доказів на підтвердження існуючої заборгованості, в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмети іпотеки, оскільки вони не містили складових, з яких складається заборгованість. При цьому, суд звернув увагу, що вартість предмету іпотеки, визначена в договорі іпотеки суттєво відрізняється (значно менше) від існуючої вартості на аналогічне житло, що в свою чергу може завдати збитків іпотекодержателю, сам позивач не надав доказів про наявність в нього права на пред'явлення даного позову, оскільки відсутні належним чином завірені копії договору факторингу та докази щодо державної реєстрації такого відступлення права вимоги.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. № «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

З наведеного слідує, що предметом доказування в даному випадку є обставини, які доводять факт існування кредитної заборгованості та її дійсний розмір, позаяк в резолютивній частині судового рішення повинно бути зазначено повний загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки та т.і.

Таким чином, у відповідності до ст. 179 ЦПК України доведення факту існування заборгованості та її дійсного розміру відноситься до предмету доказування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності в матеріалах справи належним чином оформленого розрахунку заборгованості, з якого можливо було б встановити з якого часу виникла заборгованість по відсотках, пені та інше, розмежувати розмір заборгованості, яка була в свій час вже стягнута за рішенням суду від тієї, яка утворилась під час виконання судового рішення, що є важливим при вирішення питання про застосування строку позовної давності, з якої відповідачем подано заяву.

При цьому, судом першої інстанції, з урахуванням ч.4 ст.10 ЦПК України, роз'яснювалась необхідність надання всіх доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовувались заявлені вимоги, в тому числі необхідності надати належні докази про розмір заборгованості .

З наданої тимчасовою адміністрацією «Дельта банк» довідки вбачається лише загальна сума боргу та три її складові: тіло кредиту, відсотки та пеня.

Оцінюючи зазначений документ, суд першої інстанції в силу вимог ст.ст. 58, 50 ЦПК України прийшов до висновку, що він не є тим беззаперечним доказом, який би доводив розмір дійсної, існуючої на даний час заборгованості в рахунок погашення якої заявлена вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, ґрунтується на матеріалах справи висновок суду щодо не надання позивачем доказів проведення державної реєстрації правочину про відступлення права за іпотечним договором.

Так, ПАТ «Дельта банк» було надано лише не завірені в передбаченому законом порядку ксерокопії договору купівлі -продажу прав вимоги від 20.05.2013 року, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта банк», натомість не надано доказів, які б свідчили про державну реєстрацію такого договору, як того вимагають положення ч.3 ст.24 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведеність позивачем обставин, якими він обґрунтовував заявлені вимоги, у зв'язку з чим обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Так, твердження апелянта про те, що банк був позбавлений можливості надати розгорнутий розрахунок заборгованості в зв'язку з тим, що представник банку, що супроводжував справу в суді першої інстанції, звільнився, колегія суддів сприймає критично, оскільки процесуальним законодавством визначено обов'язок позивача доводити ті обставин, якими він обґрунтовує заявлені вимоги.

При цьому, колегія суддів зауважує, що в жодному судовому засіданні в апеляційній інстанції уповноважений представник банку також участі не приймав, натомість надсилав на адресу суду заяви з клопотанням про відкладення розгляду справи.

В черговий раз представник ПАБ «Дельта банк» звернувся до суду з клопотанням про перенесення розгляду справи та надав додаткові пояснення 26.08.2016 року, до яких приєднав витяг з домової книги відповідачів, виписки по особовим рахункам та розрахунок заборгованості за договором кредиту.

З урахуванням вимог ст. 303 ч.2 ЦПК України, колегія суддів не досліджувала ці нові докази, оскільки апелянтом не було доведено поважності причини, в силу яких вони не були надані в суд першої інстанції та доказів, які б свідчили про порушення їх дослідження судом першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду, яке ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта банк» відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

З оригіналом згідно.

Судді :