Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Струтинська Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

В позовній заяві зазначив, що у лютому 2005 року, за попередньою усною домовленістю з ОСОБА_3, останній передав йому ОСОБА_2 свій автомобіль «Форд Транзит D», 1989 року випуску, реєстраційний державний номерний знак НОМЕР_1, для проведення капітального ремонту вказаного транспортного засобу. Після передачі йому автомашини власником, він приступив до її ремонту, однак у подальшому, по причині відсутності грошових коштів у ОСОБА_3 він не зміг продовжити заплановані дії, про що неодноразово його повідомляв. У свою чергу ОСОБА_3 просив його закупляти необхідні деталі та матеріали за свої кошти та продовжувати по можливості ремонт. З проханням власника автомашини він погодився і виконав всі ремонтні та відновлювані роботи, про що у травні 2005 року повідомив ОСОБА_3 та запропонував йому виплатити витрачені ним грошові кошти на придбання запчастин і матеріалів та за виконану роботу по ремонту автомашини і забрати свій автомобіль. Із запропонованим ОСОБА_3 погодився, однак приблизно через 10 днів зателефонував і проінформував його, що у нього виникли фінансові труднощі, у звязку з чим, він не зможе виконати раніше оговорені ними домовленості. Разом з цим він повідомив, що як гарантію виконання своїх зобовязань у подальшому залишає йому свій автомобіль. У липні 2005 року ОСОБА_3 із власної ініціативи знову зателефонував йому і у цій розмові повідомив, що у нього виникли ще більш вагомі фінансові труднощі у звязку з чим він не зможе з ним розрахуватися, а тому він залишає автомобіль йому для розпорядження ним на свій розсуд, без предявлення з його боку до нього претензій. З цією пропозицією він погодився, однак попросив власника надати йому письмову розписку про його волевиявлення, а він у свою чергу попросив його надати йому розписку про відсутність до нього претензій щодо його зобовязань. Обмінявшись вказаними розписками, ОСОБА_3 у липні 2005 року залишив йому реєстраційні документи та автомобіль і з цього часу не витребовував його повернення. У січні 2014 року він зателефонував ОСОБА_3 і поцікавився його планами стосовно автомашини, однак він і на цей раз повідомив про те, що забирати у нього автомобіль він не буде і він може ним розпоряджатися на свій розсуд. У свою чергу він попросив власника надати йому генеральну нотаріально посвідчену довіреність на володіння і розпорядження автомашиною, однак він повідомив, що довіреності за законом відмінені, у звязку з чим він не вважає за необхідне надавати йому такий документ, оскільки транспорт він може використовувати і без цих формальностей. На теперішній час, у нього постала правова необхідність узаконити своє право на вказане майно і вважає, що за наявності відсутності претензій, вимог чи спору з боку його власника таке право у нього виникає за законом. Одночасно з цим ОСОБА_3 хоч і не витребовує у нього вказаний транспортний засіб чи оплату його вартості та погоджується з раніше оговореними ними домовленостями, з невідомих йому причин не бажає сприяти йому в легалізації права власності на дане нерухоме майно, тому за захистом свого права він вимушений звернутися до суду.

Просить суд встановити його ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Форд Транзит D», 1989 року випуску, реєстраційний державний номерний знак НОМЕР_1, за набувальною давністю.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, хоч про час та місце розгляду був належним чином повідомлений, а тому суд розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до письмової розписки відповідача ОСОБА_3 від 20 липня 2005 року, він передає свій автомобіль «Форд Транзит», 1989 року випуску, Н/З 87074 РЕ, ОСОБА_2, одночасно з цим передає йому у добровільному порядку свідоцтво про реєстрацію на вказаний транспортний засіб та передає йому право повного володіння і розпорядження автомобілем на свій розсуд.

Згідно до письмової розписки позивача ОСОБА_2 від 20 липня 2005 року, останній 20 липня 2005 року добровільно отримав у свою власність від ОСОБА_3 належним йому автомобіль «Форд Транзит», 1989 року випуску, н/з НОМЕР_1, з документами про реєстрацію транспортного засобу як компенсацію за проведений ним за власні кошти у сумі понад 6000 доларів США поглиблений капітальний ремонт цього автомобіля. Будь-яких матеріальних чи моральних претензій до ОСОБА_3 не має і не матиме у подальшому.

Із заяви ОСОБА_3 від 09 грудня 2015 року, справжність підпису у якій засвідчена приватним нотаріусом, вбачається, що ОСОБА_3, діючи свідомо, без примусу і тиску, не перебуваючи у будь-якій залежності чи вимушених умовах, цією заявою стверджую наступне. У лютому місяці 2005 року, за попередньою усною домовленістю з його знайомим, ОСОБА_2, у добровільному порядку він передав йому свій автомобіль марки FORD Transit D, 1989 року випуску, реєстраційний номер 87074РЕ, для проведення поглибленого капітального ремонту. Після передачі його автомобіля ОСОБА_2, він розпочав його ремонт, однак у подальшому, з причини відсутності у нього грошових коштів, він не зміг профінансувати купівлю необхідних для цього деталей та матеріалів, у звязку з чим, просив ОСОБА_2 придбати необхідні деталі та матеріали за його власні кошти, та по можливості продовжувати ремонт автомобіля. Через певний час, коли виконавець за свій рахунок здійснив приблизно 70% відновлювально-ремонтних робіт, він повідомив його про те, що з причини непередбачених фінансових труднощів не зможе з ним розрахуватись за виконану роботу і придбані матеріали та запчастини, і що у звязку з цим, як гарантію виконання своїх зобовязань у подальшому, він залишає йому свій автомобіль. На вимогу виконавця ремонтних робіт ОСОБА_2 він надав йому письмову розписку по суті його вищевказаного волевиявлення, та на підтвердження цього передав йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на вказаний вище автомобіль. З часу передання ним вказаного вище автомобіля ОСОБА_2 пройшов тривалий період часу, у звязку з чим, на теперішній час, враховуючи його боргові зобовязання перед ним, він прийняв рішення не витребовувати свій автомобіль від нього. На підставі цього засвідчує, що ні зараз, ні у майбутньому, він не буде заявляти ніяких прав на вищевказаний транспортний засіб, у тому числі права власності, та не заперечує щодо встановлення права власності ОСОБА_2 у судовому порядку, чи володіння і розпорядження ОСОБА_2 цим транспортним засобом у інший передбачений законом спосіб. Просить суд розглянути справу без його участі.

Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст.ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В підтвердження позовних вимог щодо встановлення права власності на транспортний засіб позивач посилається на зазначені вище його та відповідача розписки від 20 липня 2005 року, заяву відповідача від 09 грудня 2015 року, і вважає, що за відсутності претензій, вимог чи спору з боку власника (відповідача), таке право у нього виникає за законом, а саме відповідно до ст.ст. 16 ч. 2 п. 1, 256 ч. 4, 344 ч.ч. 1, 3 ЦК України, на підставі чого просить задовольнити позов.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів щодо власника транспортного засобу, що спірний автомобіль в Україні у встановленому порядку реєструвався, і такі сторонами не наведено.

Транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС (п. 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388).

Згідно п. 7 Порядку, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі власники) зобовязані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Транспортні засоби, тимчасово ввезені на митну територію України для власного користування більш як на два місяці, підлягають державній реєстрації в сервісних центрах МВС на строк, визначений Держмитслужбою.

Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (ч. 1 п. 8 Порядку).

Відповідно до ч. 1 п. 28 Порядку, ввезені в Україну транспортні засоби підлягають державній реєстрації на підставі заяв власників і митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронних митних декларацій або виданих митними органами посвідчень про їх реєстрацію в сервісних центрах МВС.

Водночас, посилання позивача на ст. 344 ч.ч. 1, 3 ЦК України є безпідставним.

Стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Між тим, позивач у своїй заяві не заперечує усвідомлення того, що відповідач є власником транспортного засобу, що свідчить про те, що він не міг не знати, що володіє чужою річчю.

Визнання відповідачем ОСОБА_3 позову не є підставою для задоволення позову у відповідності до ст. 174 ЦПК України.

Таким чином, оцінивши в сукупності наведені по справі докази, суд вважає, що вимоги позивача в судовому засіданні не доведенні, підстав для застосування до правовідносин сторін правил ст. 344 ЦК України немає, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 344 ЦК України суд,

Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.