Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Гайворонської міської ради Кіровоградської області про визнання рішення недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права користування спільним майном, стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 03 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Гайворонської міської ради від 27 січня 2012 року № 426 участині затвердження технічного стану вигрібу та передачі вигрібу у власність ОСОБА_4, зобов'язати відповідачку усунути перешкоди укористуванні вигрібною ямою, яка розташована на земельні ділянці по АДРЕСА_1, визнати за ним право користування цією вигрібною ямою та стягнути з ОСОБА_4, Гайворонської міської ради Кіровоградської області на свою користь 15 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 1982 року він проживав у АДРЕСА_1, який був обладнаний каналізацією з виводом до вигрібної ями. До грудня 2011 року цей будинок був двоквартирним із однією адресою. Він викупив квартиру у цьому будинку з державної власності за договором купівлі-продажу від 02 липня 1992 року, а на підставі свідоцтва про право власності від 21 листопада 2012 року - будинок із господарськими спорудами за вказаною вище адресою належить йому і у його користуванні знаходиться присадибна земельна ділянка для обслуговування зазначених будівель.

22 грудня 2011 року рішенням Гайворонської міської ради Кіровоградської області № 401 двоквартирному будинку по АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку садибного типу та виділено в окреме домоволодіння із присвоєнням земельним ділянкам (присадибним) окремих адрес: йому - АДРЕСА_1, а ОСОБА_4- АДРЕСА_1.

Площа земельних ділянок визначена по фактичному користуванню йому та ОСОБА_4рішенням Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 08 вересня 2011 року № 411.

Рішенням Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 27 січня 2012 року, про яке він дізнався у 2014 році, було затверджено висновки про технічний стан будівель у домоволодінні по АДРЕСА_1, а саме: будинку із спорудами та водонепроникливого вигрібу, який перебував у спільному користуванні.

Таким чином міська рада надала ОСОБА_4 право приватизувати каналізаційну систему і після приватизації відповідачка перекрила йому доступ до каналізаційної системи, внаслідок чого він не може належним чином обслуговувати свій будинок.

Посилаючись на те, що міська рада не мала права приймати таке рішення і каналізація повинна була залишатися у спільному користуванні, просив позов задовольнити.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 03 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що до грудня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали у двоквартирному житловому будинку, який мав єдину адресу: АДРЕСА_1 у м. Гайвороні Кіровоградської області та спільно користувалися вигрібною ямою, яка знаходилася на прибудинковій території цього будинку.

Квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 придбав 02 липня 1992 року у Дистанції цивільних споруд Одеської залізниці на підставі договору купівлі-продажу. Вигріб за вказаним договором ОСОБА_3 не купував.

За спільною заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 рішенням 10 сесії 6 скликання Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 08 вересня 2011 року № 411 ОСОБА_3 виділено присадибну ділянку АДРЕСА_2, площею 873 кв. м по фактичному користуванню, а ОСОБА_4- АДРЕСА_3 - ділянку площею 760 кв. м.

Рішенням виконкому Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 22 грудня 2011 року № 401 двоквартирному будинку АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку садибного типу, а квартири виділено в окремі домоволодіння з окремими адресами.

Присадибній земельній ділянці площею 760 кв. м, належній ОСОБА_4, присвоєно адресу: АДРЕСА_1, а присадибній ділянці, площею 873 кв. м, належній ОСОБА_3 - АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 22 січня 2012 року № 426 відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухомість від 07 лютого 2002 року затверджено висновки комунального підприємства «Будпроект» про технічний стан будівель по АДРЕСА_1 (житлового будинку, інших будівель та споруд, у тому числі водонепроникливого вигрібу), зобов'язано Бюро технічної інвентаризації оформити право власності на ці будівлі за ОСОБА_4

На підставі цього рішення 22 лютого 2012 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно по АДРЕСА_1 та зареєструвала його в Бюро технічної інвентаризації.

Згідно з державним актом серії НОМЕР_1, виданим на підставі рішення Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 14 червня 2012 року № 833, ОСОБА_4 приватизувала свою земельну ділянку.

Рішенням виконкому Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 26 вересня 2012 року № 663 за ОСОБА_3 визнано право приватної власності на домоволодіння у по АДРЕСА_1 та зобов'язано Бюро технічної інвентаризації на підставі рішення виконкому Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 22 грудня 2011 року «Про надання статусу садибного житлового будинку двоквартирному будинку по АДРЕСА_1» видати ОСОБА_3 свідоцтво про право приватної власності на це домоволодіння замість договору купівлі-продажу від 02 липня 1992 року.

21 листопада 2012 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності, згідно із яким житловий будинок по АДРЕСА_1, будівлі і споруди, окрім вигріба, є його власністю.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даними вимогами.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском ним строку позовної давності, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 214-215 ЦПК України не навів жодних правових висновків щодо обґрунтованості цих вимог.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов помилкового висновку про те, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального процесуального права.

Згідно із положеннями ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, погодившись з висновками суду першої інстанції, зазначив, що місцевим судом враховані всі обставини справи, проте є зайвим посилання в мотивувальній частині рішення на сплив позовної давності, оскільки позовна давність може бути застосована лише у разі порушення прав позивача, але права позивача не були порушені.

Проте не звернув уваги на те, що суд першої інстанції ніяких висновків по суті спору не зробив.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 03 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик