Ухвала

іменем україни

07 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Мостиської міської ради Львівської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, про визнання недійсним та скасування рішень та свідоцтва про право власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив визнати недійсним та скасувати:

- рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради від 25 грудня 2006 року № 282 «Про надання дозволу ОСОБА_4 на проведення реконструкції гаража по АДРЕСА_1

- рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради від 24 транія 2007 року № 152 «Про затвердження проекту реконструкції гаража по АДРЕСА_2 ОСОБА_4.»;

- рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради від 28 лютого 2008 року № 77 «Про надання дозволу ОСОБА_4 на облаштування огорожі»;

- рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради від 04 червня 2009 року № 194 «Про оформлення права власності на реконструйований гараж та надбудову другого поверху квартири по АДРЕСА_3

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно (квартиру) від 27 липня 2009 року по АДРЕСА_4 видане ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є одним із власників квартири АДРЕСА_5 Співвласниками квартири № 1 є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Зазначав, що у червні 2014 року відповідачі звернулись до Мостиського районного суду Львівської області із позовом про визнання недійсними рішення Мостиської міської ради та свідоцтва про право власності на земельну ділянку, долучивши до позовної заяви копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно та рішення Мостиської міської ради від 04червня 2009 року№ 194, що свідчить про те, що вони є співвласниками в розмірі ј частки квартири загальною площею 191, 5 кв. м.

Він (позивач) звернувся в Мостиську міську раду з вимогою надати йому документи, на підставі яких ОСОБА_4 проводив відповідне розширення (збільшення) розміру своєї квартири, яка мала загальну площу 31,8 кв. м згідно з технічним паспортом від 02листопада 1994 року. Із отриманих рішень міської ради дізнався, що ОСОБА_4 провів реконструкцію гаража та провів добудову, в результаті чого розмір квартири збільшився з 31,8 кв. м до 191,5 кв. м. Загальна площа вищевказаної квартири збільшилась за рахунок прибудови до квартири на земельній ділянці в дворовій (прибудинковій) території, на яку ОСОБА_4 не мав права власності на момент винесення спірного рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради від 25 грудня 2006 року № 282 «Про надання дозволу ОСОБА_4 на проведення реконструкції гаража по АДРЕСА_1 рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради від 24 травня 2007 року № 152 «Про затвердження проекту реконструкції гаража по АДРЕСА_2 ОСОБА_4.». Із заяви ОСОБА_4 від 14 грудня 2006 року відомо, що будь-якої згоди ні він (позивач), ні власники іншої квартири в цьому будинку на проведення реконструкції, добудову, надбудову не давали.

Крім того зазначав, що вказана добудова (реконструкція) призвела до тріщин у його квартирі.

Посилаючись на те, що Мостиською міською радою фактично дозволено не реконструкцію, а добудову до багатоквартирного будинку без дозволу сусідів та без належно оформленого права на земельну ділянку, на якій здійснюється добудова, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 19 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 25грудня 2006 року № 282 «Про надання дозволу ОСОБА_4 на проведення реконструкції гаража по АДРЕСА_6; рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 24травня 2007 року № 152 «Про затвердження проекту реконструкції гаража по АДРЕСА_7 ОСОБА_4; рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 04червня 2009 року № 194 «Про оформлення права власності на реконструйований гараж та надбудову другого поверху квартири по АДРЕСА_8; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 липня 2009 року серії НОМЕР_1, видане ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, на право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_9 у частках по 1/4 за кожним.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що сторони у справі є сусідами та проживають у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_10. Вказаний будинок є одноповерховим та складається із трьох жилих квартир.

Квартира № 1 в будинку належить відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності у частці по 1/4 за кожним на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 липня 2009 року серії НОМЕР_2. Право власності на квартиру зареєстроване за відповідачами у зазначених частках.

Квартира № 2 в зазначеному вище будинку належить на праві спільної власності позивачу ОСОБА_3 та членам його сім'ї ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 25 серпня 1994 року.

Вищевказані квартири були приватизовані у 1994 році згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Територія навколо будинку перебуває у комунальній власності Мостиської міської ради і відноситься до категорії земель ненаданих у власність чи користування.

Квартира № 1 у зазначеному будинку, що належить сім'ї ОСОБА_8, станом на 1994 рік згідно з технічним паспортом мала загальну площу 31,8 кв. м та складалася з 1 кімнати житловою площею 24,7 кв. м, кухні площею 4,9 кв. м та коридору площею 2,2 кв. м. Вказана квартира на той час належала сім'ї ОСОБА_8 на праві спільної власності згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру від 25 серпня 1994 року.

З метою покращення житлових умов своєї сім'ї ОСОБА_4 у 1999 році було здійснено добудову веранди до своєї квартири, внаслідок чого її площа збільшилась з 31,8 кв. м до 57,6 кв. м та стала складатись із 2 кімнат, кухні, коридору, веранди, ванної кімнати, передпокою та вбиральні.

Право власності на дану квартиру із добудовою оформлено згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру від 12 квітня 2002 року серії НОМЕР_3 та зареєстроване на праві особистої власності за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_11 по 1/4 частині за кожним.

Крім того, у 2000 році ОСОБА_4 здійснив будівництво гаража на дворовій території будинку АДРЕСА_11 шляхом реконструкції нежитлового приміщення колишньої Львівської обласної станції захисту рослин під гараж. Гараж одноповерховий, внутрішньою площею 21,9 кв.м, зовнішньою шириною 4,90 м, довжиною 5,70 м, висотою 2,50 м.

Право власності на гараж було оформлено згідно зі свідоцтвом про право власності від 12 квітня 2002 року серії НОМЕР_4 та зареєстроване на праві особистої власності за ОСОБА_4

У 2007 році ОСОБА_4 здійснив реконструкцію вищенаведеного гаража та квартири з надбудовою другого поверху, в результаті чого площа квартири АДРЕСА_12 збільшилась з 57,6 кв. м до 191,5 кв. м і стала складатись з 5 житлових кімнат, 3 коридорів, 2 ванних кімнат, кухні, сходової клітки, гаражу, комірки гардеробу та 2 балконів.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області, які стосуються вищезазначеної реконструкції гаража ОСОБА_12, а саме: рішення від 25 грудня 2006 року № 282 щодо надання дозволу на проведення реконструкції гаража, рішення від 24 травня 2007 року № 152 щодо затвердження проекту реконструкції гаража, від 04 червня 2009 року № 194 щодо оформлення права власності на реконструйовану квартиру та гараж з надбудовою другого поверху, а також видане на підставі зазначеного рішення свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 липня 2009 року серії НОМЕР_2, слід визнати незаконними та скасувати, оскільки на виконання робіт з реконструкції квартири ОСОБА_4 необхідно було отримати відповідний дозвіл виконавчого комітету місцевої ради, однак на порушення норм ст. ст. 100, 152 ЖК України та Правил утримання жилих будинків та прибудинкової території відповідач належного дозволу не отримав, рішенням від 25 грудня 2006 року № 282 йому надавався дозвіл на проведення реконструкції гаража, а не квартири. Суд зазначив, документи, які б підтверджували надання земельної ділянки органом місцевого самоврядування під добудову, та правовстановлюючі документи на земельну ділянку відсутні, немає згоди інших власників квартир на проведення реконструкції. Окрім того, не може стати приватною власністю зовнішня несуча частина стіни будинку без згоди інших мешканців, несанкціоноване втручання у несучу стіну може призвести до порушення цілості стіни і будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем порушення його прав внаслідок реконструкції квартири відповідачами.

Проте з таким рішенням апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» (далі - постанова Пленуму), у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, послався на те, що реконструкцію спірного будинку проведено відповідно до проектної документації, яка була розроблена та затверджена органами місцевого самоврядування з отриманням документів на право проведення будівельних робіт у інспекції ДАБК у Львівські області, прийняттям даного об'єкта будівництва в експлуатацію та реєстрацію права власності на даний об'єкт.

Між тим, з рішення виконавчого комітету Мостицької міської ради Львівської області від 04 червня 2009 року № 194 «Про оформлення права власності на реконструйований гараж та надбудову другого поверху квартири АДРЕСА_13» вбачається, що цим рішенням надано право ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_13 оформити право власності на вказане вище майно в рівних частинах (а. с. 8).

Вказаним вище рішенням оформлено право власності за відповідачами на реконструйовану квартиру, проте будь-якого дозволу на таку реконструкцію Мостицька міська рада не надавала, а надавала лише дозвіл на проведення реконструкції гаража (добудова другого поверху) по АДРЕСА_14На зазначене суд апеляційної інстанції уваги не звернув.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Закон визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що такою перебудовою йому заподіяно шкоду, оскільки в квартирі № 2 виявлeнo тріщини різного характеру та глибини в несучій фасадній стіні добудови, збудованої у період з 1994 року до 1998 року (з урахуванням наявних технічних паспортів ОСОБА_3.), виявлено тріщини в приміщенні № 2-3 квартири № 2 у стіні зі сторони квартири ОСОБА_6, про що свідчить акт огляду квартири АДРЕСА_15 від 17 липня 2014 року, складений комісією у складі секретаря Мостиської міської ради, спеціаліста І категорії містобудівного кадастру відділу містобудування та архітектури Мостиської районної державної адміністрації, члена постійної депутатської комісії Мостиської міської ради з питань житлово-комунального господарства, благоустрою та охорони навколишнього природного середовища, головного інженера МКП «Житловик», заступника міського голови Мостиської міської ради, головного державного інспектора інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області з виходом на місце за вищезазначеною адресою (а. с. 5).

Зазначеному акту суд оцінки не надав, не спростував доводи про наявність причинного зв'язку між самочинним проведенням добудови відповідачем та пошкодженнями в квартирі позивача, а зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, позивач посилався на те, що добудова і реконструкція, на які за відповідачами оформлено право власності на підставі оспорюваного рішення Мостиської міської ради від 24 травня 2007 року № 152, частково проведено на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, і є прибудинковою територією.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, зазначив, що земельна ділянка, на якій здійснена добудова, є власністю громади, орган самоврядування якої надав дозвіл на прибудову, що відповідає чинному законодавству та не потребує документального підтвердження закріплення цієї ділянки саме за ОСОБА_6.

При цьому, суд не надав ніякої оцінки листу Мостиської міської ради Львівської області від 06 лютого 2015 року на адресу архівного відділу Мостиської районної державної адміністрації, з якого вбачається, що рішення про надання у користування чи оренду земельної ділянки комунальної власності ОСОБА_4 (чи ОСОБА_5.) для проведення будівництва гаража та добудови веранди на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Мостиська, що розташована за адресою: АДРЕСА_16

Не врахував суд і норми ст. 125 ЗК України, яка встановлює, що приступати до використання земельної ділянки, в тому числі і для прибудови до квартири, забороняється до моменту виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що забудовується.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 15 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П.Штелик