Справа № 133/994/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"23" грудня 2016 р.

В складі головуючого судді Воронюк В.А.

при секретарі Полонській Н.М.

з участю позивача- прокурора Калинівської місцевої прокуратури Кубайчук А.В.

представника позивача -Головного Управління держгеокадасрту у Вінницькій області Горошко О.А.

представника відповідача ОСОБА_3- адвоката Сича С.М.

представника Козятинської райдержадмінстрації Медвідь Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Козятині цивільну справу за позовом прокурора Калинівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області, ОСОБА_3, про визнання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки : треті особи на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору : Махаринецька сільська рада Козятинського району Вінницької області, фермерське господарство «Пишний колос «,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Калинівської місцевої прокуратури звернувся в суд із позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому просив визнати недійсним договір оренди землі від 10.07.2012 укладеного між Козятинською РДА та ОСОБА_3 Зобов'язати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку площею 185,3440 га, що знаходиться в адміністративно-територіальному підпорядкуванні Махаринецької сільської ради в розпорядження Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області шляхом оформлення акту приймання-передачі вказаної земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що Калинівською місцевою прокуратурою з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді та з'ясування повноти виконання своїх функцій опрацьовано інформацію щодо повноти сплати орендної плати за використання земель, що знаходяться в адміністративно-територіальному підпорядкуванні Махаринецької сільської ради. Установлено, що у відповідності до договору оренди землі від 10.07.2012 року укладеного між Козятинською районною державною адміністрацією в особі голови райдержадміністрації Лавренюка О.І. та ОСОБА_3, громадянину ОСОБА_3 надано в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення (рілля), загальною площею 185, 3440 га ріллі, що розташована за межами населеного пункту строком на сорок дев'ять років. Вказаний договір зареєстрований у управлінні Держкомзему у Козятинському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19.12.2012 року за № 06608. Відповідно до п. 4 вказаного Договору нормативно грошова оцінка землі не проведена.

Нормативно грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності. Дотримання порядку визначення орендної плати відповідно до проведеної нормативної грошової оцінки є чинником економічного регулювання земельних відносин, визначення економічно обґрунтованих надходжень до місцевих бюджетів та можливості подальшої індексації відповідних надходжень.

Таким чином, внаслідок відсутності проведеної нормативно грошової оцінки земельної ділянки площею 185, 3440 га сума сплати за користування вказаною земельною ділянкою є меншою, ніж Орендар мав би платити. Відсутність в договорі оренди землі нормативно грошової оцінки є порушенням його істотних умов, у зв'язку з чим цей Договір має бути визнаний недійсним в судовому порядку, а земельна ділянка площею 185, 3440 га підлягає поверненню орендодавцеві. Несплата ОСОБА_3 відповідної орендної плати за землю, призводить до ненадходження коштів на спеціальний бюджетний рахунок сільської ради, чим обмежується поповнення місцевого бюджету.

Така ж правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі № 3-41гс15 за позовом прокурора Балтського району Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області до ТОВ «Балта Енерго» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов'язання повернути земельну ділянку.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позовні вимоги задовольнити. При цьому посилається на ст. 15 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої недотримання істотних умов при укладенні договору оренди землі є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди . Також зазначив, що відповідно до .правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі № 3-41гс15 за позовом прокурора Балтського району Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області до ТОВ «Балта Енерго» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов'язання повернути земельну ділянку із аналогічних підстав визнано недійсним договір оренди землі укладеного між .

Представник позивача -Головного управління Держгеокадасту у Вінницькій області - Горошко О.А. в судовому засіданні позов підтримала, просила винести рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. При цьому пояснила, що при укладені договору оренди землі між Козятинською райдержадміністрацією та ОСОБА_3 не було дотримано істотних умов договору щодо визначення орендної плати, оскільки для визначення розміру земельного податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок (ч. 1 п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України), а центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки, на який індексується нормативна грошова оцінка за станом на 1 січня поточного року за відповідною формулою. При укладені спірного договору не було визначено нормативно грошову оцінку землі, а отже неправильно визначено розмір орендної плати, що є порушенням істотних умов договору оренди землі та підставою для визнання договору оренди недійсним.

Представник Козятинської райдержадміністрації позов визнала та не заперечувала про визнання недійсним договору оренди землі укладеного між Козятинською райдержадміністрацією та ОСОБА_3 та повернення земельної ділянки ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_3 - Сич С.М. в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою ст.203 ЦК України. В ч.3 ст.215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» .

Також пояснив, що «заінтересованою особою» в розумінні положень ч.З ст.215 ЦК України, за позовом якої суд може визнати недійсним оспорюваний правочин, є фізична чи юридична особа, яка на момент вчинення такого правочину була наділена цивільною правоздатністю та дієздатністю, і яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права у випадку та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. За змістом ч.1 ст.170 ЦК України Держава набуває і здійснює цивільні права та обов»язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ч.2 ст.45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Таким чином, орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, в інтересах якого подано позов прокурором, за своїм процесуальним статусом є позивачем у справі, а відтак має бути наділений цивільною процесуальною правоздатністю та дієздатністю, тобто бути юридичною особою.

Отже, позов прокурора про визнання недійсним оспорюваного правочину, поданий в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, який не був стороною такого правочину, підлягає задоволенню лише в тому випадку, якщо такий орган на момент вчинення правочину був наділений цивільною та цивільною процесуальною правоздатністю і дієздатністю (мав статус юридичної особи публічного права), і якщо права чи охоронювані законом інтереси такого органу державної влади були порушені в момент вчинення такого правочину внаслідок недодержання його сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою ст.203 ЦК України. Відповідно до п.1 постанови КМУ «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» від 14.01.2015 року №5 було утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру згідно з додатком 1.

До Переліку територіальних органів Держгеокадастру, які утворюються, визначених Додатком 1 до цієї постанови КМУ, входить Головне управління Держгеокадасту у Вінницькій області. Головне управління Держгеокадасту у Вінницькій області на момент вчинення оспорюваного правочину не було створено, а отже його права чи охоронювані законом інтереси ніяким чином не могли бути порушені внаслідок укладання договору оренди землі між Козятинською РДА та ОСОБА_3 в липні 2012 року.

Так як права чи інтереси Головного управління Держгеокадасту у Вінницькій області на момент вчинення оспорюваного правочину не були і не могли бути порушені, то ця обставина, з огляду на положення ст.ст.3, 4 ЦПК України, сама по собі є самостійною та безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог прокурора.

Разом із цим, згідно із ч.1 ст.13 ЗУ «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.25 ЗУ «Про оцінку земель» державне регулювання у сфері оцінки земель здійснюють Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а також інші органи виконавчої влади відповідно до закону.

Отже, оскільки нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, то обов»язок дотримання порядку її визначення покладається передусім на орган державної влади, який має намір передати таку земельну ділянку в оренду. Дотримання цього порядку полягає у прийнятті органом державної влади, до передачі земельної ділянки в оренду, рішення про проведення нормативної -грошової оцінки земельної ділянки, виготовлення відповідної технічної документації та передачі її на затвердження до районної ради. Водночас положення ч.1 ст.15 ЗУ «Про оцінку земель», згідно із якиим грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом, не можуть тлумачитись як обов»язок такої особи виготовити відповідну технічну документацію, оскільки такий висновок не випливає із контексту цієї правової норми.

Разом із цим, із Додатку 1 до постанови КМУ від 13.12.2006 року №1724 «Деякі питання оренди землі» вбачається, що розрахунок розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності, грошова оцінка яких не проведена, проводиться на підставі нормативної грошової оцінки 1 гектара ріллі по області станом на 1 липня 1995 року та коефіцієнту індексації грошової оцінки земельної ділянки.

При укладанні спірного договору оренди землі сторони використовували саме такий підхід до визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є об»єктом оренди.

Оскільки в діях відповідача відсутні будь-які ознаки не дотримання вимог законодавства чи недобросовісності при укладанні спірного договору оренди землі, то за таких обстави цей договір не може бути визнаний недійсним.

Разом з тим, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, вказавши, що звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу позивач має право в межах строку позовної давності .

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу строку позовної давності для пред'явлення прокурором позову в інтересах держави про визнання недійсним спірного договору оренди землі починається від дня, коли Держава в особі Козятинської РДА довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів, тобто з дати підписання головою Козятинської РДА вказаного договору оренди землі. При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Оскільки від дня підписання спірного договору оренди землі і до пред'явлення прокурором даного позову прийшло більше трьох років, то вказана обставина з огляду на положення ст.ст.251, 261, 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Махаринецька сільська рада Козятинського району Вінницької області в судове засідання не з'явилась, проте представник надав суду заяву, в якій просить справу слухати у їхню відсутність , не заперечує проти задоволення позову.

Представник третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Фермерське господарство «Пишний колос» в судове засідання не з'явився, хоч належним чином повідомлявся про розгляд справи, про що свідчать розписки у справі.

Суд, заслухавши пояснення прокурора, представника позивача головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, представника відповідача Козятинської райдержадміністрації, представника відповідача Сича С.М., приходить до висновку, що в позові необхідно відмовити.

Судом встановлено, що 10.07.2012 року між Козятинською районною державною адміністрацією в особі голови райдержадміністрації Лавренюка О.І. та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі, який зареєстрований в управлінні Держкомзему у Козятинському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19.12.2012 року за № 06608 (а.с.8-10). Відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 надано в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення (рілля), загальною площею 185,3440 га ріллі, що розташована на території Махаринецької сільської ради Козятинського рйону Вінницької області строком на сорок дев'ять років для ведення фермерського господарства.

Відповідно до п. 8 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від добутку площі земельної ділянки, яка передається в оренду та нормативно грошової оцінки 1 га сільськогосподарських угідь (ріллі) по Вінницькій області і становить 122 697 грн. 35 коп. (а.с.8)

Відповідно до акта прийому-передачі земельної ділянки, земельна ділянка площею 185.3440га , що знаходиться в межах території Махаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області була передана Козятинською райдержадміністрацією ОСОБА_3 для використання за цільовим призначенням (а.с.12).

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що при укладанні цього договору оренди сторонами не було дотримано вимог ст.ст.15, 21 ЗУ «Про оренду землі», підпункту 14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України (в редакції чинній на час укладання спірного договору), п.288.5 ст.288, ч.1 п.289.1 ст.289 ПК України, ч.1 ст 13 ЗУ «Про оцінку земель», а відтак він повинен бути визнаний недійним. Проте з таким висновком прокурора суд не може погодитись.

Так згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

В ч.3 ст.215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Верховний Суд України у постанові Пленуму від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Системний аналіз положень частин 1,3 ст.215 ЦК України, з урахуванням вищезазначених роз'яснень Верховного Суду України, дає підстави для висновку, що оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи, яка не була стороною такого правочину, якщо її цивільні права чи охоронювані законом інтереси або права та інтереси інших осіб, законним представником яких є така заінтересована особа (батьки( усиновлювачі ), піклувальники тощо), були порушені в момент вчинення такого правочину внаслідок недодержання його сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

В силу ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В ч.1 ст.25 ЦК України визначено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну дієздатність) мають усі фізичні особи.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними

Згідно із частинами 1,4 ст.91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільне правоздатність), як і фізична особа. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

В ч.1 ст.92 ЦК України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Відтак, «заінтересованою особою» в розумінні положень ч.3 ст.215 ЦК України, за позовом якої суд може визнати недійсним оспорюваний правочин, є фізична чи юридична особа, яка на момент вчинення такого правочину була наділена цивільною правоздатністю та дієздатністю, і яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.

Відповідно до частин 1,2 ст.167 ЦК України Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права у випадку та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

За змістом ч.1 ст.170 ЦК України Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За змістом ч.1 ст.28 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Згідно із ч.1 ст.29 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Відповідно до 4.2 ст.45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Таким чином, орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, в інтересах якого подано позов прокурором, за своїм процесуальним статусом є позивачем у справі, а відтак має бути наділений цивільною процесуальною правоздатністю та дієздатністю, тобто бути юридичною особою.

Отже, позов прокурора про визнання недійсним оспорюваного правочину, поданий в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, який не був стороною такого правочину, підлягає задоволенню лише в тому випадку, якщо такий орган на момент вчинення правочину був наділений цивільною та цивільною процесуальною правоздатністю і дієздатністю (мав статус юридичної особи публічного права), і якщо права чи охоронювані законом інтереси такого органу державної влади були порушені в момент вчинення такого правочину внаслідок недодержання його сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

Відповідно до п.1 постанови КМУ «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» від 14.01.2015 року №5 було утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру згідно з додатком 1.

До Переліку територіальних органів Держгеокадастру, які утворюються, визначених Додатком 1 до цієї постанови КМУ, входить Головне управління Держгеокадасту у Вінницькій області.

З огляду на викладене Головне управління Держгеокадасту у Вінницькій області на момент вчинення оспорюваного правочину не було створено, а отже його права чи охоронювані законом інтереси ніяким чином не могли бути порушені внаслідок укладання договору оренди землі між Козятинською РДА та ОСОБА_3 в липні 2012 року.

У відповідності до ч. 1 ст.З Ці ІК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Так як права чи інтереси Головного управління Держгеокадасту у Вінницькій області на момент вчинення оспорюваного правочину не були і не могли бути порушені, то ця обставина, з огляду на положення ст.ст.З, 4 ЦПК України, сама по собі є самостійною та безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог прокурора.

Разом із цим, відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Водночас Пленум Верхового Суду України в п.12 Постанови «Про судове рішення в цивільній справі» від 18.12.2009 року №14 роз'яснив, що у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського Суду з прав людини, які згідно із Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Згідно із ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

В ст.5 Першого протоколу визначено, що Високі Договірні Сторони розглядають положення статей 1, 2, 3 і 4 цього Протоколу як додаткові статті Конвенції, і всі положення Конвенції застосовуються відповідно.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Верховний Суд України в постанові від 11.05.2016 року в справі №6-2903цс15 (справа за позовом прокурора про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держземагентства про надання дозволу на розробку документації із землеустрою та її затвердження, визнання недійсними договорів оренди землі, переданої для створення фермерського господарства, та скасування їх державної реєстрації) підтвердив можливість застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського Суду з прав людини щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

При цьому, надаючи оцінку висновкам судів стосовно того, з огляду на рішення ЄСПЛ в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» визнання недійсним договору, згідно з яким особа отримала майно від держави, і подальше позбавлення особи цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим, оскільки це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, Верховний Суд України вказаній постанові зазначив наступне.

«Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У контексті цієї норми під майном розуміється ціла низка інтересів економічного характеру, до яких можна віднести й право оренди земельної ділянки для створення фермерського господарства.

У практиці Європейського Суду з прав людини (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Критерій пропорційності, використаний судом у справі, яка переглядається, передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу ЄСПЛ, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32)). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)).

Ухвалюючи рішення в справі, яка переглядається, суд не пересвідчився в дійсності волевиявлення відповідача на створення фермерського господарства з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації для отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства, не перевірив, чи обробляє орендовані землі створене відповідачем фермерське господарство, чи досягається фактично законна мета оренди земельних ділянок, тобто чи насправді виникли та існують законні сподівання відповідача на здійснення майнового права - оренду землі, чи вважаються такі сподівання практичними у своїй реалізації. Тому висновок суду про необхідність захисту права відповідача на мирне володіння майном з огляду на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції є передчасним. «.

Із аналізу вказаного правового висновку Верховного Суду України вбачається, що захист права особи на мирне володіння майном (право оренди земельної ділянки) на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції є залежним від доведення такою особою вищезазначених обставин.

Докази створення відповідачем ОСОБА_3 фермерського господарства та фактичного використання ним земельної ділянки за цільовим призначенням підтверджуються наданими відповідачем доказами, а саме статутом фермерського господарства «Пишний колос « затвердженого 07.02.2013 року ( а.с. 112-117 ); витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, відповідно до якого фермерське господарство «Пишний колос« зареєстровано як юридична особа та має вид діяльності вирощування зернових культур, гловою господарства є ОСОБА_3; довідкою управління регіонального розвитку № з-20 від 02.11.2016 року, відповідно до якого посівні площі ФГ «Пишний колос « в 2013 році - під кукурудзою становили 90 га, під пшеницею- 95 га ; в 2014 році- під соняшником становили 90 га, під кукурудзою - 95 га ; в 2015 році- під соняшником становили 92.5 га, під кукурудзою - 92.5 га. ( а.с.111 ); квитанціями про сплату податків за 2013-2015 роки.( а.с. ).

Згідно із ч. 1 ст.13 ЗУ «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

В ч.1 ст.15 ЗУ «Про оцінку земель» визначено, що підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.20 ЗУ «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація

В 4.2 ст.23 ЗУ «Про оцінку земель» технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами.

Відповідно до 4.2 ст.25 ЗУ «Про оцінку земель» державне регулювання у сфері оцінки земель здійснюють Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а також інші органи виконавчої влади відповідно до закону.

Отже, оскільки нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, то обов»язок дотримання порядку її визначення покладається передусім на орган державної влади, який має намір передати таку земельну ділянку в оренду. Дотримання цього порядку полягає у прийнятті органом державної влади, до передачі земельної ділянки в оренду, рішення про проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, виготовлення відповідної технічної документації та передачі її на затвердження до районної ради.

Водночас положення ч.1 ст.15 ЗУ «Про оцінку земель», згідно із яким грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом, не можуть тлумачитись як обов'язок такої особи виготовити відповідну технічну документацію, оскільки такий висновок не випливає із контексту цієї правової норми.

Разом із цим, із Додатку 1 до постанови КМУ від 13.12.2006 року №1724 «Деякі питання оренди землі» вбачається, що розрахунок розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності, грошова оцінка яких не проведена, проводиться на підставі нормативної грошової оцінки 1 гектара ріллі по області станом на 1 липня 1995 року та коефіцієнту індексації грошової оцінки земельної ділянки.

При укладанні спірного договору оренди землі сторони використовували саме такий підхід до визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є об'єктом оренди.

Відтак, в діях відповідача відсутні будь-які ознаки не дотримання вимог законодавства чи недобросовісності при укладанні спірного договору оренди землі, а отже підстав для визнання його недійсним суд не вбачає.

В судовому засіданні представник відповідача подав заяву про застосування до даних правовідносин строку позовної давності. З даного приводу суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенціїї про захист прав людини і основоположних свобод ( пункт 1 статті 32 Конвенції) у справі № 14902/04 від 20 вересня 2011 року акціонерного товариства «Нафтова компанія «Юкос « проти Росії в п.570 рішення наголошує, « що позовна давність- це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явище у національних законодавствах держав- учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. «

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред 'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.(ч.1 ст. 267 ЦК України ).

Позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено,, так і тими самими суб'єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи- носія порушеного права (інтересу ).

У випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку початок перебігу строку позовної давності для пред'явлення прокурором позову в інтересах держави про визнання недійсним спірного договору оренди землі починається від дня, коли Держава в особі Козятинської РДА довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів, тобто з дати підписання головою Козятинської РДА спірного договору оренди землі.

Оскільки від дня підписання спірного договору оренди землі і до пред'явлення прокурором даного позову прийшло більше трьох років, то вказана обставина з огляду на положення ст.ст.251, 261, 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Проте, враховуючи роз'яснення зазначені в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі « від 18.12.2009 року про те, що коли строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього, то суд вважає, що за даним цивільним позовом позивачу необхідно відмовити саме за безпідставністю заявлених вимог.

Керуючись ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , ст.9 Конституції України, ч.1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини « , ЗУ "Про оренду землі ", ЗУ «Про оцінку земель « , ст. ст. 3, 10, ч.1 ст.28, ч.1 ст.29, ст.ст. 45, 57-60,208-209,212-215 ЦПК України, ч.1 ст.15, ч.1 ст.15, ч.1 ст.92, ч.1 ст. 170, ч.ч.1,3 ст. 215, ст.ст. 256,267 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в позові керівнику Калинівської місцевої прокуратури який звернувся в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадарсту у Вінницькій області про визнання недійсним договору оренди землі від 10.07.2012 року укладеного між Козятинською райдержадміністрацією та ОСОБА_3 та зобов'язанні ОСОБА_3 повернути земельну ділянку площею 185,3440 га, що знаходиться в адміністративно-територіальному підпорядкуванні Махаринецької сільської ради в розпорядження Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

На рішення суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Вінницької області через Козятинський міськрайонний суд протягом 10 днів після проголошення, а особами, які не були присутніми при проголошені рішення - в той же строк з дня отримання його копії.

Суддя : (підпис ) В.А.Воронюк

Згідно з оригіналом.

суддя

секретар