УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 21 грудня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Ситнік О.М., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, сільського голови Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Кравцової Олени Борисівни про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року, - в с т а н о в и л а: У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 02 квітня 2008 року він працював директором Тахтаулівського сільського будинку культури. Зазначав, що під тиском сільського голови Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Кравцової О.Б. ним була написана заява про звільнення з роботи за згодою сторін, проте дати звільнення і її підписання на заяві ним не зазначено. Вважав, своє звільнення незаконним, оскільки Кравцовою О.Б. прийнято рішення про його звільнення саме з 18 лютого 2016 року, чим порушено трудове законодавство. З огляду на викладене, просив: визнати незаконним і скасувати розпорядження сільського голови Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 18 лютого 2016 року № 4 про його звільнення з посади директора Тахтаулівського сільського будинку культури; поновити його на посаді директора Тахтаулівського сільського будинку культури з 18 лютого 2016 року; стягнути з Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 06 червня 2016 року позов задоволено. Визнано незаконним і скасовано розпорядження сільського голови Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 18 лютого 2016 року № 4 про звільнення ОСОБА_4 з посади директора Тахтаулівського сільського будинку культури. Поновлено ОСОБА_4 на посаді директора Тахтаулівського сільського будинку культури з 18 лютого 2016 року. Стягнуто з Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2016 року по 06 червня 2016 року включно, з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 137 грн 49 коп., а всього 75 робочих днів, що складає 10 334 грн 25 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), застосувавши до правовідносин, які склалися між сторонами п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, оскільки 18 лютого 2016 року сторони дійшли взаємної згоди про припинення трудового договору за угодою сторін, і внаслідок звільнення з цих підстав, не вимагається письмового завчасного попередження власника або уповноваженого ним органу. Заява ОСОБА_4 про звільнення за угодою сторін зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції, сам ОСОБА_4 не заперечував про написання особисто вказаної заяви. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП України). Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і не згоди заявника з висновком суду по їх оцінці. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити. Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити. Рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів: Ситнік О.М. Іваненко Ю.Г. Маляренко А.В.
й