У х в а л а

іменем україни

12 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДьоміноїО.О., Леванчука А.О., ПаріновоїІ.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРОКО», ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним на майбутнє та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 8 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ІНТЕРОКО», ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним на майбутнє та виселення.

Свої вимоги мотивував тим, що нежитлове приміщення площею 217 кв.м. по АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_5 отримала у березні 2006 року, тобто в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Проте 3 травня 2012 року ОСОБА_5 як фізичною особою-підприємцем та ТОВ «ІНТЕРОКО» укладено договір оренди вказаного нежитлового приміщення без відома та згоди позивача. Строк дії договору визначено до 30 березня 2014 року. Шлюб між ОСОБА_5 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року розірвано, вказане нежитлове приміщення є спільною власністю подружжя, відповідач ТОВ «ІНТЕРОКО» надалі продовжує ним користуватись.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним на майбутнє після 30 березня 2014 року договір оренди нежитлового приміщення від 3 грудня 2012 року № 03/05/12 та виселити ТОВ «ІНТЕРОКО» з вказаного приміщення.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 8 червня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями,

ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки строк дії оспорюваного договору оренди нежитлового приміщення закінчився 30 березня 2014 року, а позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ТОВ «ІНТЕРОКО» продовжує користуватися спірним приміщенням.

Крім того, суди обґрунтовано не взяли до уваги доводи позивача про те, що розпорядження нерухомим майном відбулося без його згоди та поза його волею, оскільки ОСОБА_4 було відомо про наявність спірного договору оренди нежитлового приміщення, прибуток від орендної плати використовувався на потреби сім'ї, а тому договір оренди нежитлового приміщення від 3 травня 2012 року також не може бути визнаний недійсним з підстав неотримання письмової згоди іншого співвласника нерухомого майна.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 8 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.О. Дьоміна
А.О. Леванчук
І.К. Парінова