Справа № 369/4636/16-ц
Провадження № 2/369/2397/16
28.11.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.
при секретарі Дуплій Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі державного підприємства «Науково-дослідний, виробний агрокомбінат «Пуща-Водиця», Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_1, треті особи Міністерство аграрної політики та продовольства України, Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки з незаконного володіння, -
У судовому засідання прокурор позовні вимоги підтримав. Просив суд задовольнити позов.
У судовому засіданні представник ДП «Науково-виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» позовні вимоги підтримав. Просив суд задовольнити позов.
У судове засідання відповідачка ОСОБА_1 не зявилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила.
У судове засідання представники Міністерства аграрної політики та продовольства України, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязанні повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У зв'язку з чим суд з урахуванням заяви позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача та третіх осіб та відповідно до положень ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
При розгляді справи встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2014 у справі № 22-Ц-780/6753/2014 частково задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора району в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» до Софіївсько-Борщагівської сільської ради, 77 громадян про визнання недійсними та скасування рішень Софіївсько-Борщагівської сільської ради, записів про державну реєстрацію державних актів, витребування з незаконного володіння відповідачів на користь ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» земельних ділянок загальною площею 35.726 га. ринковою вартістю 71 452 000,00 грн.
Вказаним рішенням визнано недійсними та скасовано:
- рішення 38 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 07.07.2010 за №2 «Про припинення права постійного користування земельними ділянками ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»;
- рішення 39 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 за №4 «Про затвердження технічної документації щодо припинення права постійного користування земельними ділянками ДГЇ «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»;
- рішення 39 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 за №№51-76, 80-82, 86-100-102, 104-108, 110-123 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_5 та іншим 64-м громадянам України для ведення особистого селянського господарства;
- рішення 40 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 10.09.2010 за №№ 11-33, 37-39, 40-58, 60-73, 80-85 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_5 та іншим 64-м громадянам України для ведення особистого селянського господарства.
Визнано недійсними державні акти серії ЯЛ:
Витребувано з незаконного володіння відповідачів на користь ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» 7 земельних ділянок загальною площею 30,7154 га, розташованих у с. Софіївська-Борщагівка, а саме площею:
знаходиться у власності ОСОБА_2;
знаходиться у власності ОСОБА_2;
знаходиться у власності ОСОБА_2;
знаходиться у власності ОСОБА_7;
знаходиться у власності ОСОБА_8;
знаходиться у власності ОСОБА_9
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_9 та касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2014 залишено без змін.
У подальшому, постановою Верховного суду України від 24.06.2015 у задоволенні заяв ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 11 рудня 2014 року відмовлено.
У відповідності ч.3 ст.61 ЦПК України Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин.
Заслуговує на увагу той факт, що згідно з ч. 3 даної статті преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідним рішенням встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.
Важливим у цій статті є те, що преюдиційними також є рішення господарських та адміністративних судів. Пленум ВС України у п. 7 постанови N 14 від 18.12.2009 р. роз'яснив, що під судовим рішенням у ч. 3 ст. 61 ЦПК України слід розуміти будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного (рішення, в тому числі і заочне, ухвала, судовий наказ), господарського та адміністративного судочинства.
Так, рішенням апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2014 року встановлено, що юридичний статус землекористувача ДП «Науково- дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» - державне підприємство, державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №003658 виданий ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» 11.11.2002 Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області, що у свою чергу свідчить про належність наданої ділянки до земель державної власності, оскільки згідно з п. «а» ст. 17 Земельного кодексу України право розпорядження землями державної власності належить виключно до повноважень місцевих державних адміністрацій. Вказаний державний акт не визнаний недійсним і не скасований.
Згідно з положеннями ч.ч. З, 4 ст.142 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки, якому і належить право приймати рішення про припинення права користування земельною ділянкою.
Так як ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» є державним підприємством, то припинення права користування земельною ділянкою, на якій розташований агрокомбінат і яка належить до земель державної власності, має вирішуватися власником ділянки - державою, а прийняття рішення про припинення права на ділянку та її передачу до комунальної власності за рішенням сільської ради суперечить вимогам закону. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 9 ст. 149 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, що перебувають у постійному користуванні, можуть вилучатись у землекористувачів лише за їх згодою на підставі рішень органів державної влади, місцевого самоврядування чи Кабінету Міністрів України. Земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема ріллі, можуть вилучатися у землекористувача за їх згодою лише за рішенням Кабінету Міністрів України.
Вилучена у ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» земельна ділянка державної власності площею 61,85 га відноситься до ріллі, що стверджується технічною документацією щодо припинення права користування ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» на земельну ділянку площею 61,85 га та рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 про затвердження технічної документації щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 61,85 га (ріллі) та передачі її до земель запасу в межах села. Таким чином, вилучення цієї ділянки можливе лише за рішенням Кабінету Міністрів України. Оскільки таке рішення Кабінету Міністрів України відсутнє, то припинення права користування спірною земельною ділянкою ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» не відповідає вимогам закону і порушує права як державного підприємства, так і держави.
Відповідно передача у комунальну власність ділянки, на якій розміщене державне підприємство і яка належить до державної власності, заборонена в силу приписів ст. 84 Земельного кодексу України. Відповідно сільська рада, яка не була власником ділянки, не вправі була приймати рішення про припинення права користування і передачу ділянки у комунальну власність, оскільки таке заборонено законом.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що припинення права користування спірною ділянкою та її подальший розподіл здійснене сільською радою з порушенням вимог закону, оскільки вилучені у ДП «Науково- дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» земельні ділянки відносились до земель державної власності, що підтверджено державним актом (постійне користування у державного підприємства), технічною документацією, перевіреною судом, правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 28.01.2014 за № 21-459А13.
Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від такого права, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом тощо.
Частинами 3, 4 ст. 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Статтею 153 Земельного кодексу України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
У відповідності до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту, які мають універсальний характер, а тому можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних субєктивних прав, при цьому, перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
У той же час, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернувся позивач, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до розяснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст.ст. 387, 388 ЦК України). У звязку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір
із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, зокрема, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали (отримали) майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.
У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, це майно може бути витребувано власником шляхом подання віндикаційного позову.
Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Крім того, зі змісту ст.ст. 203, 388 ЦК України вбачається, що добросовісним може вважатися набувач лише за умови, якщо правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину.
Аналогічна правова позиція викладена у п.п. 5, 24, 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав».
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Конституції України, ч. 1 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Разом із цим, ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.
Крім цього, відповідно до розяснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 387 Цивільного кодексу України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, предявлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.
Верховний Суд України, розглянувши 18.09.2013 справу № 6-92ц13 за позовом прокурора щодо повернення незаконно переданої у приватну власність земельної ділянки, висловив правову позицію щодо необхідності дотримання у справах стосовно права власності балансу між інтересами суспільства та конкретної особи. Так, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном, а Європейський суд із прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.
Також Верховний Суд України зазначив, що створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.
У справі, яка розглядалась Верховним Судом України, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно і шляхом вчинення кримінально караних дій.
При цьому, Європейський суд із прав людини у рішенні від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Одним із способів відновлення прав власника, що мають речово-правовий характер, у судовій практиці є позови про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Статтею 126 ЗК України (в редакції, яка діяла на моменти виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Державний акт на право приватної власності на земельні ділянки власниками яких є фізичні особи, які є відповідачами по справі, були видані у відповідності до діючого законодавства України та підтверджують право приватної власності фізичних осіб на земельні ділянки.
В ст. 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку, смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємців, відчуження земельної ділянки за рішенням власника: звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора, відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб, конфіскація за рішенням суду, відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно статті 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Зі змісту даної статті можна зробити висновок, що вона передбачає випадки примусового припинення права власності на земельну ділянку хоча в її тексті не використовується термін «примусове» відчуження.
В ст. 143 ЗК України вказано, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, не усунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіо активними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару гранту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, конфіскації земельної ділянки; викупу (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб, примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.
Аналізуючи вище викладене, суд приходить до висновку про те, що спірна земельна ділянка вибула з власності поза держави волею власника, за відсутності рішення повноваженого власником органу та з порушенням вимог чинного законодавства, а тому наявні всі правові підстави для витребування її з незаконного володіння відповідача на користь держави.
Керуючись ст.. 121 Конституції України, ст.ст. 16, 387, 388 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-64, 88, 208-223 ЦПК України, -
Позовні вимоги заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі державного підприємства «Науково-дослідний, виробний агрокомбінат «Пуща-Водиця», Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_1, треті особи Міністерство аграрної політики та продовольства України, Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки з незаконного володіння - задовольнити.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Києво-Святошинський районний суд Київської області. У разі якщо особи, які беруть участь у справі не були присутні під час ухвалення рішення, апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту його отримання.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя Н.С.Пінкевич