Ухвала

іменем україни

13 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє через представника ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Одеської області від 01 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 вересня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу позику у розмірі 50 тис. дол. США, на підтвердження отримання якої останній склав відповідну розписку. Сторони погодили, що повернення позики буде відбуватися частинами, а саме: 30 тис. дол. США ОСОБА_5 - до 26 жовтня 2012 року, 20 тис. дол. США - до 15 січня 2013 року.

Однак у порушення умов договору відповідач кошти не повернув.

У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача 50 тис. дол. США заборгованості за договором позики, що еквівалентно 1 107 000 грн, 327 035,09 грн процентів за користування позикою та три проценти річних у розмірі 84 762,84 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму позики у розмірі 1 107 000 грн, проценти за користування позикою у розмірі 327 035,09 грн, три процент річних від простроченої суми позики у розмірі 84 762,84 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2014 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_5 10 вересня 2012 року отримав у борг у ОСОБА_4 50 тис. дол. США, які зобов'язався повернути: 30 тис. дол. США -до 26 жовтня 2012 року, 20 тис. дол. США - до 15 січня 2013 року, про що склав відповідну розписку, оригінал якої був досліджений судами, однак свої зобов'язання не виконав, апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача суми позики з урахуванням процентів за користування позикою та штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи вказаних висновків суду не спростовують. Твердження представника відповідача, що кошти у розмірі 50 тис. дол. США є карточним боргом, а не позикою, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

З урахуванням вказаного колегія суддів вважає, що апеляційний суд, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а тому касаційну скаргу представника ОСОБА_5 необхідно відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє через представника ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана І.М. Завгородня В.М. Коротун