Номер провадження: 22-ц/785/8458/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

ОСОБА_2

при секретарі Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_3 цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання право власності на 1/2 частину будинкуза апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року,

встановила:

14 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У позовній заяві позивач зазначив, що з 2003 по 2013 рік перебував у шлюбі з ОСОБА_5, під час шлюбу вона проживала в житловому будинку за адресою: вул. І.Франка, 5, с. Гуляївка, Березівського району, Одеської області.

ОСОБА_4 зазначив, що вказаний будинок був придбаний ним на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2002 року.

Позивач вказав, що з 16 грудня 2013 року рішенням Березівського районного суду шлюб між ним та ОСОБА_5 було розірвано, та з цього часу відповідач не проживає у вищевказаному будинку.

ОСОБА_3 зазначив, що факт реєстрації ОСОБА_5 у вказаному будинку перешкоджає йому у реалізації свого права власності на майно. У звязку з вищевказаним позивач просив суд задовольнити його заяву.

23 серпня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання право власності на 1/2 частину будинку.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_5 зазначила, що 1999 року вони спільно проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, так як власник вказаного будинку дозволила користуватися ним до оформлення договору купівлі-продажу.

Позивач вказала, що з грудня 1999 року з відповідачем вели спільне господарство, мали спільні кошти від ведення підсобного господарства, поліпшували умови свого проживання та побуту.

Відповідач перешкоджає їй у користуванні та розпорядженні будинком, у звязку з цим, просила суд визнати вищевказаний будинок спільною сумісною власністю та визнати за нею право на 1/2 частину будинку з надвірними господарськими спорудами, а також визнати факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з грудня 1999 року по 19 червня 2003 року.

В судовому засіданні:

- ОСОБА_4 та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог первісного позову, з підстав зазначених у ньому. Заперечували у повному обсязі проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_5;

- ОСОБА_5 та її представник наполягали на задоволенні зустрічного позову, з підстав зазначених у ньому. Заперечували у повному обсязі проти задоволення первісного позову ОСОБА_4

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком в селі Гуляївка по вулиці Івана Франка, 5 Березівського району Одеської області.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання право власності на 1/2 частину будинку - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення Березівського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2016 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Ухвалюючи вищевказане рішення, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

ОСОБА_4 є власником житлового будинку, що знаходиться в селі Гуляївка по вул. Івана Франка, 5, Березівського району Одеської області, який придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2002 року (а.с. 06-09).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за вищевказаною адресою 29 травня 2003 року, про що свідчать копії паспортів з місцем реєстрації (а.с. 04, 48).

19 червня 2003 року сторони уклали шлюб.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (Справа № 1-8/99), обовязковою умовою для визнання членами сімї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин».

Таким чином, ознакою проживання однією сім'єю є наявність взаємних прав та обов'язків, а також систематичне ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

В матеріалах даної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю з грудня 1999 року по червень 2003 року, тобто були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, зумовлені спільним проживанням, та які притаманні сімейним відносинам, а також несли спільні витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності, саме сім'ї, у прямому розумінні цього слова.

Не підлягають до задоволення похідні вимоги ОСОБА_5 про визнання вищевказаного житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання за нею право власності на ? частину вказаного будинку, оскільки спірний будинок придбаний ОСОБА_4 у 2002 році, тобто до офіційної реєстрації шлюбу сторін.

Згідно з розяснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ''Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України'', у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Судом встановлено, що 16 грудня 2013 року розірваний шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 05).

Позивач зазначив, що саме з цього часу відповідач не проживає у вказаному будинку.

Натомість, відповідач стверджувала, що позивач вигнав її з будинку та перешкоджає користуватись ним.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 з 2013 року проживає за іншою адресою з іншим чоловіком.

Відповідачем надано копії висновків службових розслідувань та звернення до правоохоронних органів, починаючи лише з травня 2016 року.

На підставі вищевказаного, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що позивач, являючись власником спірного житлового будинку, позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у спірному будинку зареєстрована ОСОБА_5, яка не проживає в ньому без поважних причин з грудня 2013 року, участі у витратах на утримання будинку не приймає, вибрались із будинку добровільно та перешкод у користуванні будинком ніхто не чинив.

В сенсі вищевказаного, судова колегія зазначає наступне.

Члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири).

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником, що встановлено в судовому засіданні.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_5 не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог та заперечень щодо вищевказаних позовів, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 -відхилити. Рішення Березівського районного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання право власності на ? частину будинку -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_2