Ухвала

іменем україни

05 вересня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ КузнєцовВ.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на 1/2 частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги тим, що він із відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 1991 року, який 27 серпня 2014 року було розірвано рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. 21 жовтня 1999 року за договором купівлі-продажу сторони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яку було оформлено, згідно правовстановлюючих документів, на ім'я дружини - ОСОБА_3 Враховуючи те, що спірне майно є їх спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувається, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири.

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину житлового двоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 83,2 кв.м., в тому числі жила площа 33,4 кв.м., з господарсько-побутовими будівлями: погребом під літ. «Б», сараєм під літ. «В», убиральнею під літ. «Г», навісом під літ. «Д», погребом під літ. «Е», парканом під літ. №1, посилаючись на те, що вказане майно у 2009 році було приватизовано ОСОБА_2 та є їх спільною сумісною власністю подружжя, розподіл якого добровільно не відбувається, вона має право на половину цього будинку як дружина, але ОСОБА_2 не визнає за нею права власності на 1/2 частини цього будинку.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину вказаної трьохкімнатної квартири. Правовстановлюючі реєстраційні документи на 1/2 частину трьохкімнатної квартири, яку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 21 жовтня 1999 року, визнано такими, що втратили силу. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 3208/10000 частин жилого двохквартирного будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_2, залишено у власності ОСОБА_2 6792/10000 частини цього будинку. В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалось.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 1991 року, який розірвано рішенням Ізюмському міськрайонного суду Харківської області від 27 серпня 2014 року.

Згідно інвентаризаційної справи № 8-594 на буд. АДРЕСА_2 вбачається, що восени 2009 року ОСОБА_2, як працівнику ДП «Ізюмський лісгосп», була надана згода на приватизацію вказаного двохквартирного жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями.

Згідно свідоцтва про право власності, розпорядження та розрахунку органу приватизації загальна площа цього будинку становила 86,5 кв.м. Розмір загальної площі, що підлягала безоплатній передачі 21+10=31 кв.м. Цим же розрахунком визначено надлишок загальної площі, що підлягала сплаті та визначено розмір цієї доплати, яка здійснена ОСОБА_2 по квитанції від 19 листопада 2009 року.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до Сімейного Кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка» режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації змінено. Відповідно до п.п. 4,5 ч. 1 ст.57 СК України житло та земельна ділянка, набуті за час шлюбу внаслідок приватизації є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог, апеляційний суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що станом на момент приватизації відповідачем за зустрічним позовом спірного будинку, ОСОБА_3 набула право власності на 3208/1000 частин жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями, оскільки викуп надлишків загальної площі будинку було здійснено ОСОБА_2 не за рахунок приватизаційних чеків, а грошима, у зв'язку із чим останній набув у особисту приватну власність 31 кв.м. загальної площі спірного будинку, що у відсотках становить 35,84 %, або 3584/10000 частини. Інші 64,16 % або 6416/10000 частини набуті у власність під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі шляхом викупу частки за спільні сумісні кошти подружжя.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновку суду апеляційної інстанції вони не впливають та його не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на 1/2 частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних В.О.Кузнєцов

і кримінальних справ