Справа № 344/7003/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2470/2016
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючої Беркій О.Ю.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення коштів, за апеляційною скаргою ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 жовтня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення коштів.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 12 березня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 004122, згідно якого відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача предмет лізингу - автомобіль марки Dacia Logan, а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору, а саме: згідно графіку в розмірі 5 250,00 грн. щомісяця (1 рік) та 1 582,70 грн. щомісяця (з 2-5 роки).

Зазначав, що того ж дня, 12 березня 2016 року він здійснив платіж на розрахунковий рахунок відповідача в сумі 12 600 грн., що підтверджується квитанцією від 12 березня 2016 року.

Посилаючись на те, що умови оспорюваного договору є несправедливими і не добросовісними та ставлять у дисбаланс договірні права і обовязки на шкоду йому, як споживачеві та обмежують його права, крім того, договір найму транспортного засобу не було нотаріально посвідчено, просив визнати оспорюваний договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з відповідача на свою користь сплачену комісію за організацію договору в сумі 12 600 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 жовтня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 004122 від 12 березня 2016 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 12 600 грн.

В апеляційній скарзі на дане рішення ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» посилається на неповне зясування судом обставин справи, що мають істотне значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків, умови договору завдають шкоди споживачеві, однак позивачем не доведено про одночасність таких ознак, а тому відсутні підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Вважає, що позивач і відповідач при укладенні договору, на основі вільного волевиявлення, узгодили всі умови та пункти договору, які згідно ст. 629 ЦК України є обовязковими для виконання.

Вказує, що висновок суду про відсутність у договорі відповідальності лізингодавця є невірним, оскільки така відповідальність передбачена п. 12.1 договору, а тому паритет відповідальностей дотримано, що спростовує також і висновок про дисбаланс договірних прав і обовязків.

Зазначає, що позивач свідомо не виконав всіх необхідних умов для настання бажаного результату, чим і порушив умови договору, а тому до нього була застосована передбачена договором штрафна санкції у вигляді не повернення комісії за організацію.

Вважає, що правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яку застосував суд першої інстанції, суперечить чинному законодавству України, а тому суд повинен був застосувати абзац 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України та відступити від правової позиції викладеній у висновку Верховного Суду України.

У звязку з наведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду справи у встановленому законом порядку був повідомлений.

А тому, колегія суддів вважала за можливе слухати справу у відсутності представника апелянта на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 березня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 був укладений договір фінансового лізингу № 004122 з додатками, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача майно, а саме - автомобіль Dacia Logan, а останній у свою чергу зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить - 126 000,00 грн., авансовий платіж - 63 000,00 грн., щомісячний платіж - 5 250,00 грн., комісія за організацію - 12 600,00 грн. та комісія за передачу - 3 780,00 грн. (а. с. 18).

12 березня 2016 року позивачем було сплачено на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» платіж у розмірі 12 600,00 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Отже, умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч. 4 ст. 18 цього Закону).

Відповідно до п. 5.1 договору фінансового лізингу, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п. 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього Договору, яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до даного договору, та становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору, та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу ( п. 8.2.1 договору).

Другий лізинговий платіж складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору (п. 8.2.3 договору).

Згідно пункту 12.12 договору фінансового лізингу, у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного в додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем.

У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору (пункт 5.4 договору).

Також пунктами 4.3.5 4.3.6 договору було передбачено, що лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.

Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинах, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 цього договору.

В той же час, таке право у лізингоодержувача умовами договору (п.п. 4.3-4.4) не передбачено.

Крім того, умовами договору фінансового лізингу (розділом 12) встановлено жорстку відповідальність за порушення умов договору споживачем (п.п. 12.2, 12.3, 12.4, 12.8, 12.10, 12.11, 12.12), в той же час, відповідальність лізингодавця передбачена тільки у випадку не надання лізингодавцем лізингоодержувачу предмета лізингу, визначеного в специфікації у термін, що перевищує 30 календарних днів, від строку вказаного в п. 5.1 цього договору (п.12.1).

Оскільки обмеження прав споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором, звуження обовязків лізингодавця та виключення відповідальності лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмету лізингу та передачі цієї речі належної якості порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначені умови договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 799 ЦК України).

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 799 ЦК України щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, є вірним.

Таким чином, встановивши, що оспорюванний договір фінансового лізингу за своєю природою не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обовязків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підстави для визнання договору недійсним в цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності ознак несправедливості умов договору, а також відповідності договору Закону України «Про захист прав споживачів» та іншим чинним нормативно-правовим актам України не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 24 жовтня 2016 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Р.Й. Матківський

ОСОБА_3