У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про часткове визнання правочину нікчемним, застосування наслідків нікчемності правочину, визнання права власності та користування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила визнати нікчемними пункти другий і третій укладеного між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) простого письмового договору купівлі-продажу від 26 лютого 2004 року не введених в експлуатацію приміщень та споруд будинку АДРЕСА_1 через відсутність у продавця зареєстрованих прав на відчужувані об'єкти та, зокрема, на зазначений у цьому переліку, оглядовий колодязь, який є приналежністю сусіднього будинку № 4 та її (позивачки) власністю і розташований на дорозі комунальної власності, застосувати наслідки нікчемності до пунктів другого, третього простого письмового договору купівлі-продажу будинку від 26 лютого 2004 року, визнати ОСОБА_5 законним власником саманого будинку житловою площею 15,2 кв. м та законним користувачем земельної ділянки 462 кв. м по АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 - власником матеріалів незавершеного будівництва приміщень, відчужених на її користь за простим письмовим договором від 26 лютого 2004 року.

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що ОСОБА_6 утримує у своїй власності оглядовий колодязь, частину каналізації/водогону, частину комунальної дороги, посилаючись на простий письмовий договір від 26 лютого 2004 року, укладений із ОСОБА_5

Зазначала, що 03 серпня 1983 року на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 1983 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на саманний будинок площею 15,2 кв. м, сарай літ. Б, вбиральню літ. В, паркан № 1, розташовані на земельній ділянці площею 462 кв. м. До 06 липня 2004 року жодних добудов та переобладнань в експлуатацію не здавалось, зміни у складі нерухомого майна за ОСОБА_5 не реєструвались, розмір земельної ділянки не змінювався.

За простим письмовим договором від 25 лютого 2004 року ОСОБА_5 зобов'язався ввести (пункт 6 договору) до 20 квітня 2004 року та продати ОСОБА_6 два коридори, три кімнати без зазначення площі, ванну кімнату, кухню, мезонін, погріб, оглядовий колодязь, які зареєстровані за продавцем 03 серпня 1983 року за № 412-92. Згідно із зазначеним реєстраційним записом за продавцем зареєстровано інше майно, тому пункти 2 та 3 договору є неправдивими та такими, що не відповідають законодавству України, ст. 203 ЦК України, тому є нікчемними. Між тим, 20 квітня 2004 року за ОСОБА_5 були зареєстровані інші об'єкти нерухомості, а саме: будинок саманний житловою площею 15,2 кв. м, сарай, вбиральня дощата, паркан, не включені сторонами до переліку майна, що відчужується за договором від 26 лютого 2004 року.

Вважає, що договір від 26 лютого 2004 року є договором купівлі-продажу незавершеного будівництва (будматеріалів), тому не може бути підставою для переходу до покупця права користування земельною ділянкою. Оскільки ОСОБА_5 не продав належного йому майна, він до теперішнього часу залишається його власником. Вона (позивачка) не відмовлялась від своїх прав на оглядовий колодязь, що є приналежністю до її будинку. ОСОБА_6 набула права власності на будматеріали, тому не має права користуватись земельною ділянкою та огороджувати її, а також огороджувати та користуватись частиною комунальної дороги між садибами № №4, 6, 8 по АДРЕСА_1 та її оглядовим колодязем.

Посилаючись на ст. ст. 656, 657, 376, 377, 202, 203, 210, 215, 236, 346, 347, 368, 640 ЦК України, просила позов задовольнити.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, із дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та, виходячи із вимог ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою порушення її прав з боку відповідачів та відсутність правових підстав для визнання нікчемним оспорюваного договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Висновки судів є правильними, відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судами правильно застосовані.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження своїх доводів, викладених в позовній заяві, позивачка не надала суду жодного доказу приналежності саме їй спірного оглядового колодязю, а також не надала правовстановлюючих документів на землю, які б свідчили про те, що спірний колодязь знаходиться саме на її землі.

Доводи скарги про те, що оглядовий колодязь є приналежністю її квартири та знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина також на знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не витребував докази, зокрема інвентарну справу на будинок відповідачки, про що вона зазначала в апеляційній скарзі, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, так як відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційна скарга не містить вказівки на поважність причин, які зумовили неподання цих доказів до суду першої інстанції.

Інші доводи скарги також висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України.

Суди попередніх інстанції надали належну оцінку доказам (ст. 212 ЦПК України), які були наявні у матеріалах справи на момент ухвалення судових рішень.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик