У Х В А Л А

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 11 серпня 2002 року по 25 червня 2011 року перебував із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що після розлучення відповідачка перешкоджає йому користуватись цією квартирою, позивач просив поділити спільне сумісне майно подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеної квартири та усунути йому перешкоди у користуванні цією квартирою шляхом виселення.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що на придбання квартири АДРЕСА_1, яка коштувала 408 360 грн., вона вклала особисті кошти у розмірі 334 950 грн. отримані від продажу особистої квартири (287 тис. грн.), та отримані у борг від ОСОБА_5 (39 950 грн.) і ОСОБА_6 (8 тис. грн.). Отже, спільною сумісною власністю подружжя є 17,98 % вказаної квартири, а відповідача - 8,99 %.

Враховуючи викладене та те, що разом із нею проживає їхній син - ОСОБА_7, 2004 року народження, а відповідач матеріальної допомоги не надає та аліменти на утримання дитини не сплачує, позивачка просила у силу ч. 3 ст. 70 СК України збільшити її частку у спільній сумісній власності, визначити частку ОСОБА_3 у спільній сумісній власності подружжя на рівні 5 %, тобто 5/100 частин, а також, враховуючи те, що частка відповідача є незначною, а між сторонами склалися неприязні стосунки, позивачка у порядку ст. 365 ЦК України просила припинити його право власності на 5/100 частин квартири з виплатою йому грошової компенсації у розмірі 36 758 грн., визнати за позивачем право особистої приватної власності на вказану вище квартиру.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 46/100 частин квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 54/100 частин цієї квартири. Припинено право спільної сумісної власності подружжя на вказану квартиру. Усунуто перешкоди в користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_3 в зазначену квартиру. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_4 право власності на зазначену квартиру. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 66 090 грн. 50 коп. в рахунок грошової компенсації 8,99 % вартості вказаної квартири. В іншій частині позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що частка особистих коштів ОСОБА_4 у придбанні спірної квартири складає 8,08 %, а інша частина квартири є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу між ОСОБА_3, частка якого складає 46/100 частин, та ОСОБА_4 - 54/100 частин.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що суми, зазначені у договорах купівлі продажу, за якими ОСОБА_4 продала свою особисту дошлюбну квартиру та придбала спірну квартиру, відрізняються від дійсної вартості, за якими ці квартири фактично були відчужені та придбані. Крім того, суд апеляційної інстанції послався на те, що сторони конфліктують та не можуть проживати в одній квартирі, а частка ОСОБА_3 є незначною, що є підставами для позбавлення його права власності на цю частку з виплатою йому грошової компенсації.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 11 серпня 2002 року по 25 червня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_7, 2004 рокународження.

16 липня 2009 року ОСОБА_4 продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_1.

26 листопада 2009 року, за час шлюбу, ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

При цьому у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ст. 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України дійшов передчасного висновку про вартість відчуженої та придбаної квартир, оскільки у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу квартири від 16 липня 2009 року вказано, що ОСОБА_4 отримала від її відчуження 5 580 грн., а спірну квартиру придбала за 63 410 грн., про що вказано у договорі від 26 листопада 2009 року. Посилання суду на те, що фактично квартира була продана за більшу ціну, ніж зазначено у договорі купівлі-продажу, є припущенням, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив, чи визнавались зазначені вище договори удаваними або недійсними в частині вартості майна, а також не дав належної правової оцінки твердженням ОСОБА_3 про те, що на придбання спірної квартири ОСОБА_4 вклала особисті грошові кошти у розмірі 5 580 грн., які у відсотковому співвідношенні складають 8,08 % від усієї вартості квартири.

Крім того, у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про те, що позичені ОСОБА_4 у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошові кошти є її особистими коштами, оскільки договір позики та розписки були укладені за час шлюбу з ОСОБА_3 та є боргами подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Визнаючи за ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру та стягуючи вартість 8,99 % цієї квартири у розмірі 66 090 грн. 50 коп. на користь ОСОБА_3, апеляційний суд не звернув уваги на те, що за правилами ст. 365 ЦК України для припинення права власності ОСОБА_3 на частину квартири необхідне попереднє внесення позивачкою вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому судом встановлено, що на депозитний рахунок суду внесено лише 36 758 грн.

Отже, апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та обгрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова