"12" вересня 2016 р.
Провадження № 2/642/439/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

12 вересня 2016 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Грінчук О.П.,

за участі секретаря Конєвої А.О.

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, 3-я особа шоста Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування,-

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовом до Харківської міської ради, третя особа Шоста харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, вказуючи, що його батько ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 01.10.1992 р. придбав у Харківської фабрики ремонту взуття «Ремвзуття» нежитлове приміщення майстерні, що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Котлова, 138-а. Сторонами зазначеного договору обумовлені всі істотні умови, що відображено у підписаному ними договорі купівлі-продажу. При цьому були виконані всі умови: продавець отримав гроші і передав покупцю приміщення за актом приймання-передачі. 11.02.2015 р. ОСОБА_3 - помер. Після його смерті позивач звернулася до Шостої харківської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після свого батька, у передбачений законом строк. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг. Так, листом №4232/02-14 від 25.11.2015 р. нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на спадщину у зв'язку з тим, що відповідно до довідки КП «Харківське МіськБТІ» №2002118 від 20.10.2015 р. право власності на нежитлове приміщення по вул. Котлова, 138-а у м. Харкові не зареєстроване. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на вказаний обєкт нерухомості також відсутні. Таким чином, враховуючи викладене, позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просить визнати за ним право власності на спірний житловий будинок.

Позивач в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Просив врахувати його письмові пояснення до позовної заяви з урахуванням заперечень відповідача.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Надав суду письмові заперечення проти позову в яких просить суд відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість. В обґрунтування заперечень представник відповідача зазначає, що позивачем не надано до суду документів, які б підтверджували набуття спадкодавцем права власності на спірне нерухоме майно, крім того позивачем не надано доказів оскарження дій державного нотаріуса.

Представник 3-ї особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.79).

Суд, вислухавши учасників процесу, перевіривши у сукупності матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав:

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Так, згідно свідоцтва про народження Позивач є сином померлого ОСОБА_3, (4).

Згідно свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_3 помер 11.02.2015 р., (а.с.3).

На підставі договору купівлі-продажу приміщення та обладнання майстерні №5 від 01.10.1992 р. (а.с.7) вбачається, що ОСОБА_3 придбав (згідно п.1.1 вказаного договору ) у адміністрації фабрики «Ремобувь» в особі директора ОСОБА_4 приміщення майстерні №5, загальною площею 16,4 кв.м., що розташована в м. Харкові, вул. Котлова, 138-А, а також обладнання. Згідно вказаного договору було проведено його оплату. Відповідно складено акт інвентаризації приміщення майстерні (а.с.8). Згідно квитанції № 3074 від ОСОБА_3 було отримано грошові кошти відповідно до договору (а.с.9).

Позивач є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 першої черги, відповідно до положень ст. 1261 ЦК України, інші спадкоємці відсутні, що сторони не оспорюють.

Позивач звернувся до Шостої харківської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після свого батька, у передбачений законом строк.

25.11.2015 р. нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва на спадщину у зв'язку з тим, що відповідно до довідки КП «Харківське МіськБТІ» №2002118 від 20.10.2015 р. право власності на нежитлове приміщення по вул. Котлова, 138-а у м. Харкові не зареєстроване.

Вирішуючи питання про право власності на нерухомість, суд повинен застосувати законодавство, яке є чинним на час придбання нерухомого майна, а питання спадкування - на час відкриття спадщини.

Правовідносини з укладення вказаного договору купівлі-продажу виникли 01 жовтня 1992 року, тому застосуванню до вказаних правовідносин підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року.

Відповідно до ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Згідно ст. 44 ЦК УРСР угода між громадянином та організацією укладається в письмовій формі, крім випадків передбачених ст. 43 ЦК УРСР.

Статтею 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угоди обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі.

ЦК УРСР передбачено обовязок нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу лише жилого будинку (ст. 227 ЦК УРСР) та не передбачає такого обовязку при купівлі-продажу нежитлового приміщення (будівлі).

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно договору купівлі-продажу від 01.10.1992 р. укладеного між Харківською фабрикою ремонту взуття «Ремвзуття» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) продавець продає, а покупець придбаває приміщення майстерні №5, що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Котлова, 138-а та обладнання.

Пунктом 2 вказаного договору передбачено загальну вартість придбаного майна 25 917,00 руб.

Пунктами 4, 5 договору купівлі-продажу визначено, що приміщення та обладнання здійснюється продавцем покупцю згідно акту інвентаризації. Строк передачі 01.10.1992 р.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

На виконання укладеного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 було сплачено обумовлену договором суму, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру №3074 від 13.10.1992 р., а продавець фактично передав майно у власність покупця у порядку п. 5 Договору купівлі-продажу, що підтверджується актом інвентаризації від 12.10.1992 р.

Таким чином, у ОСОБА_3 у порядку ст. 128, 224 ЦК УРСР виникло право власності на спірне нежитлове приміщення з моменту фактичної передачі спадкодавцю майна, яке підтверджується актом інвентаризації від 12.10.1992 р.

У своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від їх державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, доводи відповідача щодо необхідності легалізації договору купівлі-продажу з боку органів державної влади та/або органів місцевого самоврядування спростовуються положеннями наведених вище норм ЦК УРСР, а враховуючи виникнення права власності у спадкодавця на спірне майно, останнє входить до складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Враховуючи, що станом на жовтень 1992 р. питання державної реєстрації права власності нерухомого майна було врегульовано лише стосовно житлових будинків та споруд, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р. (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56), на яку посилається відповідач у своїх запереченнях, а державна реєстрація нежитлових приміщень не передбачалася, право власності ОСОБА_3 на спірне нежитлове приміщення визнається дійсним відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень».

Як зазначалося вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР не передбачала реєстрації права власності на нежитлові будівлі та/або реєстрації таких будівель.

За таких обставин суд погоджується з твердженням позивача, що будь-яких записів стосовно спірного приміщення у погосподарських книгах не було і бути не може, оскільки повноваження виконавчого комітету Харківської міської ради щодо реєстрації поширювалися згідно інструкції на житлові будинки та домоволодіння, а не на виробничі будівлі та приміщення.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

В матеріалах справи міститься технічний паспорт на спірну нежитлову будівлю від 1995 року та від 2015 року, зі змісту яких вбачається, що така будівля збудована в 1945 році, а отже відповідність її законодавчим та будівельним нормам має підтверджуватися саме технічним паспортом.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач в установленому законом порядку прийняв спадщину після смерті свого батька, звернувшись до нотаріуса.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.213-215, 328 ЦПК України , ст.ст. 1217, 1218, 1261 ЦК України, ст.ст. 128, 224, 227 ЦК Української РСР, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: Шоста харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 25,6 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Котлова, 138-а, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого 11.02.2015 р.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення, а особами які були відсутні при його оголошенні в той же самий строк з часу його отримання.

Головуючий: