УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Савченко В.О., Фаловської І.М., Попович О.В., Завгородньої І.М, Писаної Т.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_8 та представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 06 квітня 2011 року між ним та ОСОБА_8 укладено договір позики, за умовами якогоостання отримала грошові кошти в розмірі 398 300,00 грн, що по курсу комерційних банків України на час позичання становило 35 000,00 Євро, які зобов'язаласяповернути до 06 квітня 2012 року,про що видала розписку. 23 травня 2014 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 позичили у нього 995 775,00 грн, що по курсу НБУ на час позичання коштів становило 85 000,00 доларів США, про що видали розписку з терміном повернення позики до 23 серпня 2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договорами позик, між позивачем та відповідачами 23 травня 2013 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 290. За умовами договору іпотеки, зокрема п.1.2.1.1, відповідачі в рівних частинах кожен повинні були повернути позичені кошти до 23 серпня 2014 року, а в разі його невиконання предмет іпотеки звертається до стягнення, шляхом припинення права власності на нього.

Станом на 1 вересня 2014 року суми позики відповідачами не повернуті.

Ураховуючи викладене ОСОБА_7 просив суд стягнути з ОСОБА_8 на його користь борг за розпискою від 06 квітня 2011 року в розмірі 398 300,00 грн, що по курсу комерційних банків України на час позичання становило 35 000,00 Євро; стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 солідарно берг за розпискою від 23 травня 2014 року в розмірі 995 775,00 грн, що по курсу НБУ на час позичання коштів становило 85 000,00 доларів США. У рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом припинення права власності відповідачів на нього та визнання на нього права власності за позивачем.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року, позовні вимоги задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 та представник ОСОБА_9 - ОСОБА_10 порушують питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів по справі.

Відповідно до п. 6 розд. ХII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не виконали свої зобов'язання за договорами позики від 06 квітня 2011 року та від 23 травня 2014 року, тому стягнув з них суму боргу згідно договорів позики, припинив право власності та визнав за позивачем право власності на предмет іпотеки.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам, які належним чином оцінені, та вимогам закону.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно п. 3 Договору позики від 06 квітня 2011 року, узгодженого сторонами, якщо позика не буде повернута позикодавцю позичальником до визначеного даним договором строку, позикодавець має право визнати за собою право власності на предмет іпотеки.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, правильно застосував норми матеріального права.

Зазначені у касаційній скарзі доводи були предметом перевірки та дослідження судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник в свою чергу

зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судами встановлено, що 06 квітня 2011 року ОСОБА_8 отримала у ОСОБА_7 у позику 398 000,00 грн, що по курсу комерційних банків України на час позичання становило 35 000,00 Євро, строком до 06 квітня 2012 року, про що склала відповідну розписку.

23 травня 2014 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 отримали від позивача ще одну позику в розмірі 995 775,00 грн, що по курсу НБУ на час позичання коштів становило 85 000,00 доларів США, строком до 23 серпня 2014 року, про що склали відповідну розписку.

Ті обставини, що розписки про отримання коштів у борг від ОСОБА_7 написані відповідачами особисто, останні не заперечували (ч.1 ст. 61 ЦПК України) та посилалися лише на те, що кошти не отримували, а розписки стосуються передачі коштів у майбутньому.

Зазначені доводи були предметом перевірки а дослідження судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та не знайшли свого підтвердження; вимог про оспорювання договору позики через безгрошовість (ст..1051 ЦК України) не заявлялися.

Зі змісту виданих відповідачами розписок убачається, що позивач передав гроші у позику, а вони отримали у борг грошові кошти у вказаній у розписці сумі та зобов'язувалися їх повернути в певний строк вказаний у розписках.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, якщо інше не встановлено судом.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, № 6-2457цс16 від 02 листопада 2016 року, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками судів з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 335-337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 та представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О.В. Попович

І.М. Завгородня

Т.О.Писана