печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2016 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І.В.,

при секретарі - Бажан О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фокус Медіа», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації, завданої приниженням честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С А Н О В И В :

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив визнати недостовірною, розповсюджену відповідачем - заступником Міністра оборони України ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_1 оприлюднену в мережі Інтернет на веб-сайті https://focus.ua, під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», інформацію щодо причетності полковника МО України ОСОБА_1 до порушень законодавства України, проведення службових розслідувань та його звільнення з роботи в Міністерстві оборони України в наступній частині: «Не лише по кожному зверненні до нас, але і по кожному посту в Facebook проводяться службові розслідування. В цьому році ми провели десятки, а можливо сотні розслідувань. Відвідуючи полігони, казарми, блокпости, я часто даю свій мобільний простим солдатам. Винуватих понижують в званні та посадах, оголошують догани, звільняють. Щотижнево звільняють по декілька людей. Де тепер всесильні колись ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9 (колишні службовці Міноборони, які відповідали за держзакупівлі і квартирне питання для військових. - Фокус)? В цьому році ми звільнили 86 військових керівників різного рівня і 13 цивільних. Фактично змінилось все керівництво. Часто нам задають питання, чому ці люди не в тюрмі, однак Міноборони не має повноважень відправляти когось за грати. В наших силах провести службове розслідування, підтвердити факт порушень і передати справу в прокуратуру» та зобов'язати Міністерство оборони України та ТзОВ «Фокус МЕДІА» протягом 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили, на веб-сайті Міністерства оборони України, адреса в глобальній мережі Інтернет www.mil.gov.ua та на сайті Фокус.uа, що є власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Фокус МЕДІА», адреса в глобальній мережі Інтернет https://focus.ua спростувати вище вказану недостовірну інформацію про полковника ОСОБА_1, а саме зазначивши, що «ОСОБА_1 не має відношення до розкрадання майна Міністерства оборони України і не працював за відкати, щодо його дій не проводились службові розслідування та відносно нього не розслідуються кримінальні провадження, і ОСОБА_1 надалі працює в Міністерстві оборони України».

Також просив стягнути з ОСОБА_4 кошти в сумі 100 000 грн. за завдану моральну шкоду.

02.08.2016 в судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача про заміну відповідача ТОВ «Видавництво «Фокус» на належного товариство з обмеженою відповідальністю «Фокус МЕДІА».

В обґрунтування пред'явлених вимог позивач зазначає, що вищевказані відомості, поширені заступником Міністра оборони України ОСОБА_4 за своєю природою не є оціночними судженнями, а тому вказана інформація завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації, оскільки знижує службовий рейтинг, який напрацьовувався протягом багатьох років, сприяє виникненню недовіри у громадськості, військовослужбовців, колег в час коли в країні проходять військові дії, коли пристальна увага суспільства прикована до військових та виконання ними громадського обов'язку, переконуючи суспільство в тому, що він чинить аморально та зневажає закон, бере участь у організованій злочинній діяльності, скоює злочини та протиправні діяння. Розповсюдивши негативну та недостовірну інформацію про ОСОБА_1, відповідачі порушили встановлені законом обмеження - права на захист, честі, гідності та ділової репутації, оскільки не перевірили достовірність інформації, тобто не виконали встановлений законом цивільно-правововий обов'язок (п. 2 ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу)в Україні»), а тому позивач змушений був звернутися до суду з метою захисту своїх прав шляхом визнання такої інформації недостовірною та її спростування у спосіб наближений до її поширення.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача Міністерства оборони України - ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною містить оціночні судження, а відтак не є предметом судового захисту.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 у судовому засідання заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що спірна інформація є оціночним судженнями та не містить фактичних даних, а тому вважає позовні вимоги незаконними, безпідставними та просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ТОВ «ФОКУС МЕДІА» у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином. На адресу суду направив письмові пояснення в яких зазначив, що жодних образливих слів для честі та гідності пані ОСОБА_1 у його статі не має, судження у вказаній статті є оціночними і жодного негативу не несуть та просив відмовити у задоволенні позову (а.с. 117-119).

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ст. 275 ЦК України кожній фізичній особі надано право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297, ч. 1-2 ст. 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність, честь та ділова репутація фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Крім того, згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.5 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.

Відповідно до п. 15 пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні ( п.41) по справі «Сірик проти України» від 30.06.2011 відзначив, що «Суд у кількох справах зазначав, що може виникнути необхідність захисту державних службовців від агресивних, образливих і дискредитуючих нападів, які розраховані на те, щоб чинити на них вплив при виконанні ними своїх обов'язків і підірвати довіру громадськості до них і до посади, яку вони обіймають (див. рішення у справі «Яновскі проти Польщі» (Janowski v. Poland) [ВП], заява № 25716/94, п. 33, ECHR 1999-I). Ступінь захисту, який може вважатися необхідним, залежить від конкретних обставин справи.»

Згідно зі статтею 44 Закону «Про інформацію» учасники інформаційних відносин зобов'язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб'єктів.

Стаття 47 цього Закону передбачає відповідальність осіб винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Згідно п.п. 19,21 Постанови Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12 ) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

ЦПК України у ст. 61 визначає підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії, оскільки за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин. Положення цієї статті також спрямовані на запобігання ухваленню різних судових рішень щодо однієї й тієї самої обставини.

Підставами звільнення від доказування в судовому процесі є обставини, які не належить доказувати серед яких безспірні (визнані) обставини, тобто ті, щодо яких у осіб, які беруть участь у справі, не виникає спору.

Крім того, особам, які беруть участь у справі, не потрібно подавати докази на підтвердження обставин, які не оспорюються (безспірні обставини). Це можливо за умов, якщо проти того, щоб не доказувати безспірну обставину, не заперечують сторони та інші особи, які беруть участь у справі. В цьому разі йдеться про те, що не підлягають доказуванню обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Такі обставини ще називають визнаними.

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем ОСОБА_1 письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі. Крім того, факт поширення інформації даного змісту та у вказаний спосіб не заперечується самими відповідачами, тобто даний факт є визнаним та не підлягає доказуванню.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, то суд приймає рішення по суті заявлених вимог та відмовляє в позові до неналежного відповідача.

Враховуючи викладені норми законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили, що відповідач, а саме Міністерство оборони України, є автором інформації, яка на думку позивача є недостовірною, або ж дана особа поширювала таку інформацію, відтак вимоги до зазначеного відповідача є безпідставними.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної і юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, передбачено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

Нормами Декларації передбачено, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

З матеріалів наданих до справи вбачається, що позивач 22.01.2014 призначений на посаду заступника начальника відділу підготовки до відчуження фондів та земель правління обліку та використання державних фондів Головного квартирно- експлуатаційного управління Збройних Сил України (Додаток 13-14), а 30.04.2014 на посаду першого заступника начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (а.с. 36), де працював станом на день звернення до суду з вказаним позовом (а.с. 31-35), тобто був публічною особою, а отже межа допустимої критики щодо позивача є значно ширшою ніж окремої пересічної особи.

Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи, та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа «Лінгенс проти Австрії»).

Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються.

Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми.

Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань.

Проте, тією ж ст. 10 ч.2 Конвенції передбачено законодавче обмеження права на свободу думки та слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань, зокрема, для захисту репутації або прав інших осіб, тощо, і є необхідним в демократичному суспільстві.

Тому, навіть коли твердження становить оціночне судження, має бути наявна фактична основа для такого судження.

Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа «Лінгенс проти Австрії»), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов'язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Цей висновок узгоджується з приписом абзацу першого частини другої статті 302 ЦК України.

Судом встановлено та позивачем доведено належне виконання ним своїх обов'язків і професійний підхід до завдань, які ставляться керівництвом Міністерства оборони України, що підтверджується тим, що за період з серпня 2014 по вересень 2015 р. р., ОСОБА_1 був чотири рази заохочений (а.с. 41-49).

Як вказує позивач, що також підтверджується листом Генеральної прокуратури України №10/1/2-24777-15 від 07.12.2015 кримінальні провадження за підозрою ОСОБА_1 військовими прокуратурами не розслідується ( а.с. 71).

Відповідач ТОВ «ФОКУС МЕДІА» вказує, що журналістом ОСОБА_3 була перевірена інформація про звільнення ОСОБА_1, до публікації ІНФОРМАЦІЯ_1 статті «Ми зупинили «кровтечу» в організмі армії», так як листом від 07.04.2016 р. за № 352/1/765 Управління комунікації та преси Міністерства оборони України повідомило, що ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас згідно наказом Міністра оборони України від 02.02.2016 р.(а.с. 167-173), проте навіть з викладеної відповідачем вказаної інформації та при дослідженні судом матеріалів справи (а.с. 157, 158) вбачається, що це не відповідає дійсності, а свідчить про протилежне, оскільки вказаний лист був отриманий лише після публікації статті.

Що стосується посилання відповідача ТОВ «ФОКУС МЕДІА», що запитання ОСОБА_4 «Где тепер всесильные когда-то ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9?» є у запитувальній формі, без будь-якого фактичного твердження та є оціночним судженням, то суд критично відноситься до даного твердження, оскільки дане запитання вирване із контексту інтерв'ю, проте при ознайомленні читача з вказаним інтверв'ю вцілому, дає останньому зрозуміти, що ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення та був звільнений з Міністерства оборони України, що не відповідає дійсності станом на день публікації даного інтерв'ю відповідно до встановлених судом обставин справи.

На підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що інформація про позивача, що була поширена ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка опублікована на веб-сайті https://focus.ua, під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», інформацію щодо причетності полковника МО України ОСОБА_1 до порушень законодавства України, проведення службових розслідувань та його звільнення з роботи в Міністерстві оборони України, є негативною та неправдивою, такою, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача, оскільки містить твердження про порушення позивачем норм чинного законодавства, вчинення правопорушень та аморальних вчинків.

Правдивість поширеної відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 інформації, останніми не доведено.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є доведені, тому підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнання недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Відповідно до частин шостої і сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила.

Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірноїінформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).

У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Згідно із п. 25 Постанови Пленуму спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

У частині 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне спростувати недостовірну інформацію шляхом зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фокус Медіа» () протягом 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили на веб-сайті товариства http://focus.ua спростувати вищенаведену інформацію, зазначивши, що «ОСОБА_1 не має відношення до розкрадання майна Міністерства оборони України і не працював за відкати, щодо його дій не проводились службові розслідування та відносно нього не розслідуються кримінальні провадження.»

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, то судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 завдано моральну шкоду приниженням його честі, гідності та ділової репутації, оскільки в даному випадку мало місце порушення прав позивача, а саме: порушення конституційного права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, яке закріплено в преамбулі Загальної декларації прав людини, гарантоване ст.28 Конституції України та ст.ст.270,297,299 ЦК України.

Фізична особа, особисте немайнове право якої порушено, в силу ст.280 ЦК України має право на відшкодування майнової та (або) моральної шкоди, яку їй завдано у зв'язку з таким порушенням.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Компенсація моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, кі спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів і процесів, викликаних - внаслідок цього порушення - приниженням оцінки її гідності.

Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку.

У деяких випадках оцінка гідності людини стає безпосереднім, самостійним і, можливо, навіть єдиним об'єктом умисного, цілеспрямованого її приниження. Але ця оцінка страждає також і тоді, коли відбувається порушення яких би то не було прав чи свобод людини. Підрив, руйнація гідності людини - це неминучий супутник, соціальна «тінь» будь - чийого зазіхання на всяке її право, оскільки й у таких випадках у потерпілого зазвичай виникають почуття приниженості,образи й інші негатинві переживання, стан психічної пригніченості тощо.

Таким чином, там, де є порушення якогось права людини чи якоїсь свободи, завжди потерпає її гідність. Отже, немає такого порушення права чи свободи людини, яке не призвело б до виникнення в неї конкретного права на компенсацію моральної шкоди, конкретної можливості вимагати такої компенсації.

Позивачем ОСОБА_1 зазначено про завдання йому відповідачем ОСОБА_4 моральної шкоди.

Пункт 27 Постанови Пленуму передбачає, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З встановлених по справі обставин суд приходить до висновку, що діями відповідача ОСОБА_4, що виразились у розповсюдженні неправдивих відомостей щодо позивача ОСОБА_1, останньому була завдана моральна шкода, яка виразилась у втратах немайнового характеру внаслідок приниження його честі, гідності і ділової репутації, ускладнення подальшого активного громадського життя, з колегами, знайомими та співробітниками, що негативно сприймають, нібито, вчинені дії позивачем і поширену відносно нього інформацію.

Проаналізувавши встановлені по справі обставини у їх сукупності, враховуючи громадську оцінку недостовірної інформації та, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає частково обґрунтованою вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди, яка полягає у приниженні його честі, гідності та ділової репутації у зв'язку з поширенням відповідачем недостовірної інформації та вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 500 грн.

На підставі та керуючись п.15,16, п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.09 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.1 Закону України «Про інформацію», ст.34,40 Конституції України, ст.ст.16, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 61, 79, 88, 209, 212-215, 223,292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фокус Медіа», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації, завданої приниженням честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_1 інформацію, поширену відповідачами ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фокус Медіа» шляхом оприлюднення ІНФОРМАЦІЯ_1. в мережі Інтернет на веб-сайті http://focus.ua під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», а саме:

«Не лише по кожному зверненні до нас, але і по кожному посту в Facebook проводяться службові розслідування. В цьому році ми провели десятки, а можливо сотні розслідувань. Відвідуючи полігони, казарми, блокпости, я часто даю свій мобільний простим солдатам. Винуватих понижують в званні та посадах, оголошують догани, звільняють. Щотижнево звільняють по декілька людей. Де тепер всесильні колись ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9 (колишні службовці Мінособорони, які відповідали за держзакупівлі і квартирне питання для військових. -Фокус)? В цьому році ми звільнили 86 військових керівників різного рівня і 13 цивільних. Фактично змінилось все керівництво, часто нам задають питання, чому ці люди не в тюрмі, однак Міноборони не має повноважень відправляти когось за грати. В наших силах провести службове розслідування, підтвердити факт порушень і передати справу в прокуратуру.»

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фокус Медіа» () протягом 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили на веб-сайті товариства http://focus.ua спростувати вищенаведену інформацію, зазначивши, що «ОСОБА_1 не має відношення до розкрадання майна Міністерства оборони України і не працював за відкати, щодо його дій не проводились службові розслідування та відносно нього не розслідуються кримінальні провадження.»

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) у відшкодування моральної шкоди 5000 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1500 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. В. Литвинова