У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Савченко В.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Онищак Наталія Мирославівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Романчук-Василик Вікторія Романівна, будинкоуправління № 4 квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання частково недійсним договору, витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_11, який діє в інтересах ОСОБА_7, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернувсь до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання частково недійсними договору та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно

Позовні вимоги мотивувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_12, від якого має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_12 та його дочці від попереднього шлюбу - ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1, у якій позивач проживала разом з малолітніми дітьми.

У січні 2013 року ОСОБА_7, діючи від свого імені та на підставі доручення від імені ОСОБА_12, відчужила за договором купівлі-продажу спірну квартиру ОСОБА_15

Посилаючись на те, що внаслідок продажу відповідачем спірної квартири були порушені житлові права малолітніх ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які постійно проживали в ній, ОСОБА_6 просила визнати договір купівлі-продажу недійсним.

Збільшивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_6 також просила визнати недійсним та скасувати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну квартиру, видане на ім'я ОСОБА_15

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсним правочин, укладений 29 січня 2013 року між ОСОБА_12 (від імені якого діяла ОСОБА_7.) та ОСОБА_8 в частині купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_3

Визнано недійсним та скасовано витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 18422, виданий на ім'я ОСОБА_8 в частині 1/2 частки квартири АДРЕСА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_11, який діє в інтересах ОСОБА_7, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що у спірній квартирі проживали малолітні діти співвласника ОСОБА_12, відтак у них виникло право користування нею на законних підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте висновки судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтуються на нормах матеріального закону та не відповідають наявним у справі доказам.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_13 є батьками ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_13 зареєстрували 16 травня 2008 року.

ОСОБА_13 та його доньці від першого шлюбу ОСОБА_7 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2.

9 квітня 2012 року ОСОБА_13 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_7 бути його представником з питань, пов'язаних із розпорядженням від його імені належним йому на праві власності нерухомим майном.

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_7, діючи як представник ОСОБА_13 та від свого імені, 29 січня 2013 року уклала із ОСОБА_8 договір купівлі-продажу, згідно з яким продала відповідачу квартиру АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_12, який за життя, а саме 13 січня 2013 року, склав заповіт на користь своєї дружини - позивача у справі ОСОБА_6, який заповідав усе своє майно.

Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_6 дізналася про відчуження спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності або право користування квартирою на момент укладення договору купівлі-продажу такої квартири.

Однак, задовольняючи позовні вимоги, суди не врахували, що ані позивач ОСОБА_6, ані її малолітні діти ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, не були власниками чи користувачами спірної квартири, зареєстровані та проживають у АДРЕСА_5, а також відвідують школу № 58 у м. Києві, що підтверджується матеріалами справи (т. 1 а. с. 167, 168).

За таких обставин суд прийшов до помилкового висновку про недійсність договору купівлі-продажу, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження прав малолітніх ОСОБА_13 та ОСОБА_14.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_11, який діє в інтересах ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

В.О. Савченко

О.В. Ступак