26 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Кузнєцова В.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного нотаріуса Першої Чернігівської державної нотаріальної контори Чуприненко Олени Віталіївни, Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та скасування свідоцтв про право на спадщину за заповітом,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 08 серпня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Державного нотаріуса Першої Чернігівської державної нотаріальної контори Чуприненко О.В., Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та скасування свідоцтв про право на спадщину за заповітом.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_9, заповівши 16 вересня 2009 року ОСОБА_6 земельну ділянку НОМЕР_1, площею 0,0433 га, фактично скасувала свій попередній заповіт від 25 березня 1997 року, яким заповіла останньому все своє майно. У звʼязку з цим, решта майна має успадковуватись спадкоємцями за законом, до кола яких відноситься ОСОБА_4
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 липня

2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 08 серпня

2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що державний нотаріус Чуприненко О.В., винісши постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 травня 2016 року, діяла правомірно, оскільки видача ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої ОСОБА_9 суперечило б законодавству України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9

За життя, а саме 25 березня 1997 року, ОСОБА_9 склала заповіт, за яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, заповіла

ОСОБА_6

16 вересня 2009 року ОСОБА_9 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_6 належну їй на праві власності земельну ділянку НОМЕР_1, площею 0,0433 га, надану для ведення садівництва та розташовану в садовому товаристві імені Мічуріна.

05 лютого 2016 року ОСОБА_6 були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_9, зареєстровані в реєстрі за № № 5-50 та 5-52, згідно яких спадкоємець отримав у спадщину відповідно недоотриману спадкодавцем пенсію за лютий 2015 року в розмірі 2 034 грн 74 коп. та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1

29 квітня 2016 року ОСОБА_4, яка є рідною сестрою померлої, звернулась до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9

05 травня 2016 року державним нотаріусом Чуприненко О.В., з посиланням на ст. 49 Закону України «Про нотаріат», було винесено постанову № 1752/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 з тих підстав, що спадкодавцем складено заповіти та призначено своїм спадкоємцем іншу особу - ОСОБА_6, отже спадкоємці за законом другої черги не можуть бути закликані до спадкування.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. ст. 1216, 1217 ЦК України).

За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Статтею 1254 ЦК України визначено право заповідача на скасування та зміну заповіту.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Урахоуючи наведене, суди попередніх інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), врахувавши положення статтей 1216, 1217, 1223, 1235, 1236, 1254 ЦК України встановили, що намір заповідача ОСОБА_9 скасувати чи змінити свій попередній заповіт відсутній, оскільки відсутні будь-які відомості щодо вчинення державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори

Криворучко І.К. при посвідченні заповіту від 16 вересня 2009 року нотаріальних дій у відповідності до вимог п. 168 Інструкції. Існування на час відкриття спадщини двох внесених до Спадкового реєстру заповітів, на лише підтверджує те, що заповіт, складений за часом пізніше, не суперечить попередньому, а тому суди попередніх інстанцій дійшли парильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що зміст ст. 1254 ЦК України передбачає, що наступний заповіт скасовує попередній лише за умови, якщо він йому суперечить, а тому складений 16 вересня

2009 року заповіт не містить жодної умови, яка б суперечила заповіту від

25 березня 1997 року. Пори цьому єдиним спадкоємцем за обома заповітами є ОСОБА_6, який є племінником померлої, тобто відповідач не був сторонньою для ОСОБА_9 особою. Спадкодавець, заповівши належну їй земельну ділянку, лише реалізувала своє право, визначене ч. 1 ст. 1236 ЦК України, склавши заповіт щодо частини майна, право власності на яке набула пізніше, вже після складання первісного заповіту.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 08 серпня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 липня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 08 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Державного нотаріуса Першої Чернігівської державної нотаріальної контори Чуприненко ОлениВіталіївни, Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та скасування свідоцтв про право на спадщину за заповітом залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова В.О. Кузнєцов