Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 01 березня 2013 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_5 350 000 грн, які останній зобов'язався повернути не пізніше

01 березня 2014 року.

Зазначав, що ОСОБА_5 у встановлений строк позику не повернув, а тому просив стягнути з нього на свою користь 350 000 грн, а також суму інфляції у розмірі 227 861 грн 84 коп. за період з березня 2014 року по червень 2015 року та 3 % річних від простроченої суми за період з

02 березня 2014 року по 13 липня 2015 року у сумі 14 354 грн 79 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від

11 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 350 000 грн в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01 березня

2013 року, суму інфляційних втрат у розмірі 227 861 грн 84 коп. та 3 % річних в сумі 14 354 грн 79 коп., а разом 592 216 грн 63 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від

11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від

07 червня 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань за договором позики від 01 березня 2013 року не виконав, а тому на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню сума боргу із врахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5 позику в сумі

350 000 грн на строк до 01 березня 2014 року, а ОСОБА_5 зобов'язувався повернути позику повністю або частками до 01 березня 2014 року включно (а.с. 7-8).

Згідно з п. 3.1 договору позики факт отримання грошей підтверджується розпискою, власноручно підписаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Згідно з розпискою від 01 березня 2013 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 суму позики у розмірі 350 000 грн та зобов'язувався повернути їх у строк, передбачений у договорі (а.с. 6).

Відповідно до висновку експерта від 07 грудня 2015 року № 303

(а.с. 53-58) рукописний текст розписки від 01 березня 2013 року виконаний власноруч ОСОБА_5 з навмисною зміною почерку виконавцем. Встановити чи виконаний підпис у розписці від 01 березня 2013 року власноруч ОСОБА_5 або іншою особою не є можливим за вельми обмеженим обсягом та низькою характерністю наявних ознак підпису, що є наслідком виконання даного підпису в нестійкому нешвидкому темпі з ознаками уповільненості рухів. Підписи в графах «Позичальник» у договорі позики від 01 березня 2013 року виконані імовірно ОСОБА_5 з імовірною навмисною зміною підпису виконавцем.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Враховуючи зазначене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 в борг 350 000 грн, про що було укладено договір позики та належним чином написана розписка.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин, законно та обґрунтовано дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 не підписував договір позики та не писав розписку про отримання грошових коштів є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_5 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій, при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначені обставини колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 07 червня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Т.О.Писана