У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Демяносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 23 квітня 2002 року вона працювала на державному підприємстві «Вінницькі теплові мережі» на посаді юрисконсульта різних категорій. З 01 серпня 2007 року вона по переведенню працювала на Комунальному підприємстві Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі - КП ВМР «ВМТЕ») на посадах начальника юридичної групи та начальника юридичного відділу, з якої 08 липня 2015 року наказом КП ВМР «ВМТЕ» за № 299-к від 08 липня 2015 року її було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вказувала, що в порушення вимог КЗпП України з моменту попередження про звільнення їй не була запропонована робота на підприємстві, на яку вона могла би погодитись. Не враховано, що вона має значний безперервний стаж роботи на підприємстві, вищу освіту відповідного напрямку, досвід роботи за різними посадами.

Також позивач зазначала, що роботодавець всупереч законодавчим актам та умовам колективного договору безпідставно припинив нарахування та виплату премій.

Крім того, позивач вказувала, що вважає своє звільнення з роботи незаконним, що призвело до втрати роботи, засобів до існування, забезпечення утриманців та пов'язаних з цим сімейних негараздів. Порушення законодавства про її звільнення з роботи завдало їй також моральних страждань, які вона оцінює в розмірі100 тис. грн.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_4 просила суд визнати незаконним наказ відповідача від 08 липня 2015 року за № 299-к; поновити її на роботі, на посаді начальника юридичного відділу КП ВМР «ВМТЕ» з 08 липня 2015 року; стягнути з відповідача на її користь недонараховану заробітну плату, середній заробіток з урахуванням нарахувань премій та надбавок передбачених колективним договором та індексації за час вимушеного прогулу по день розгляду справи; стягнути з відповідача на її користь 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

17 листопада 2015 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій здійснила розрахунок невиплачених їй коштів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди скасовано та в цій частині провадження у справі закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 205, ст. 310 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2016 року в іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати в повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвала апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2016 року про скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2016 року та закриття провадження у справі в часині позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди в касаційному порядку не оскаржується, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 КЗпП України).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 23 квітня 2002 року була прийнята на посаду юрисконсульта, 01 квітня 2003 року вона переведена в відділ збуту енергії юрисконсультом, а 02 лютого 2004 року переведена у відділ правового забезпечення на посаду юрисконсульта 2 категорії.

01 лютого 2007 року ОСОБА_4 присвоєно 1 категорію юрисконсульта.

12 квітня 2007 року позивач переведена на посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення.

31 липня 2007 року позивач звільнена у зв'язку з переведенням в КП ВМР «ВМТЕ».

01 серпня 2007 року ОСОБА_4 прийнята на посаду керівника юридичної групи підприємства, а з 02 січня 2008 року начальником юридичного відділу.

08 липня 2015 року ОСОБА_4 звільнена з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) відповідно до наказу № 299-к від 08 липня 2015 року.

З наказом про зміну штатного розпису від 28 квітня 2015 року № 130, в тому числі і про скорочення посади позивача, із внесенням відповідних змін до штатного розпису з 02 липня 2015 року, ОСОБА_4 була ознайомлена 05 травня 2015 року, тобто за 2 місяці до проведення скорочення штату.

ОСОБА_4 було запропоновано ряд вакантних посад, що є вільними по підприємству, але працівник згоду на переведення на іншу посаду не надала.

Відповідно інформаційної довідки № 03/1789 від 19 жовтня 2015 року в період проведення заходів по скороченню штату працівників на підприємстві звільнено 120 працівників, ліквідовано ряд підрозділів, в тому числі управління, в якому працювала позивач.

Наказом генерального директора КП ВМР «ВМТЕ» від 01 липня 2015 року № 217 за погодженням з Департаментом енергетики, транспорту та зв'язку Вінницької міської ради у зв'язку з виробничою необхідністю та змінами в організації виробництва з 02 липня 2015 року затверджено організаційну структуру підприємства (Додаток №1) та введено в дію новий штатний розпис. Відповідно до цього наказу в структурі та штатному розписі підприємства відсутня посада начальника юридичного відділу.

Відповідно до положень колективного договору між роботодавцем і виборним органом первинної профспілкової організації КП ВМР «ВМТЕ» на 2011-2012 роки», схваленого конференцією трудового колективу від 05 січня 2011 року та зареєстрованого департаментом праці і соціального захисту населення м. Вінниці 27 квітня 2011 року за № 74, який є чинним, керівник має право самостійно вносити зміни до організаційної структури управління підприємства, коригувати його загальну чисельність і окремих структурних підрозділів на відповідний рік за погодженням з міським виконавчим комітетом.

Протоколом № 24 засідання профспілкового комітету КП ВМР «ВМТЕ» від 24 листопада 2015 року встановлено, що на засіданні профкому розглянуто подання в.о. генерального директора підприємства від 12 червня 2015 року про попередню згоду на розірвання трудового договору з працівниками підприємства, які є членами профспілки і профком надав згоду на звільнення працівників підприємства, в тому числі позивача, за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень норм закону при звільненні ОСОБА_4 із займаної нею посади, оскільки на підприємстві дійсно відбулося реальне скорочення штату, позивач була завчасно попереджена про майбутнє вивільнення, їй були запропоновані вакантні посади на підприємстві відповідно до її освітньо-кваліфікаційного рівня, однак позивач так і не висловила свою позицію щодо вказаних пропозицій.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки стягнення середнього заробітку може мати місце лише при встановленні незаконності звільнення і як наслідок вимушеного прогулу.

Також колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині недонарахування та невиплати премії, надбавки за безперервний стаж роботи, лікарняних листів, відпускних, відряджень, вихідної допомоги та виплати компенсації за час затримки розрахунку.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В. Демяносов

А.В.Маляренко