Справа № 165/825/16-ц Провадження № 22-ц/773/1696/16 Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М.М.
Категорія: 46 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Шугалова О.М.,

з участю представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача ОСОБА_5, до ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача орган опіки і піклування Нововолинської міської ради Волинської області, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Нововолинського міського суду від 25 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Її мати ОСОБА_5 є власником іншої 1/2 частини цього нерухомого майна. Квартира належить їм на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 1 квітня 2005 року після смерті її батька ОСОБА_7, який помер 30 серпня 2002 року. Право власності було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 29 квітня 2005 року.

Відповідач ОСОБА_6 та її син ОСОБА_8 були зареєстровані у квартирі 26 грудня 2003 року, однак не проживають у ній більше 12 років, не зберігають там своїх речей, не беруть участі в утриманні спірного житла, не сплачують кошти за комунальні послуги.

Вона як співвласник не давала згоди на проживання відповідача та її сина, не укладала з ОСОБА_6 угоду щодо порядку користування квартирою.

Враховуючи викладене, просила визнати ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Рішенням Нововолинського міського суду від 25 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Постановлено визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщення квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 просить скасувати це рішення в частині відмови у задоволенні позову і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

З досліджених доказів судом встановлено, що згідно із свідоцтвами про право на спадщину за законом від 1 квітня 2005 року після смерті ОСОБА_7, який помер 30 серпня 2002 року, його дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_1 успадкували по 1/2 частині квартири АДРЕСА_3 (а. с. 6, 8).

Їх право спільної часткової власності на спірну квартиру підтверджується також витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 квітня 2005 року (а. с. 7, 9) та технічним паспортом на цю квартиру, виготовленим за станом на 28 квітня 2005 року (а. с. 10, 11).

Згідно з копією будинкової книги 26 грудня 2003 року в спірному житлі зареєстровано постійне місце проживання відповідача ОСОБА_6 та її сина ОСОБА_8 (а. с. 12-15).

Актом від 23 березня 2016 року, складеним комісією ЖКП № 1, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєстровані у спірній квартирі, але фактично не проживають у ній з 2004 року (а. с. 17).

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в суді першої інстанції показали, що проживають по сусідству з позивачем, тому їм відомо, що відповідач з сином жодного дня не проживали у спірній квартирі, їх місцезнаходження не відоме.

Згідно зі ст. 405 Цивільного кодексу (далі ЦК) України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З врахуванням наведеного, при доведеності факту не проживання без поважних причин особи більше року у будинку (квартирі) вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі зазначеної правової норми.

Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, згідно з якими власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_6 зареєстрована, але фактично не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції визнав її такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Рішення в означеній частині не оскаржується, а тому, виходячи з вимог ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України щодо меж апеляційного розгляду справи апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи в задоволенні позову до неповнолітнього ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив з того, що орган опіки та піклування не надав згоди на позбавлення його права користування спірною квартирою, що у спірній квартирі постійно проживає та є співвласником ОСОБА_5, яка вимог щодо зняття з реєстрації відповідача з її сином до суду не предявляла, що судом не здобуто доказів наявності альтернативного придатного для життя неповнолітнього житла.

Однак такі висновки суду в частині відмови в позові не відповідають обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З наданого апеляційному суду свідоцтва про народження ОСОБА_8 вбачається, що він народився 10 березня 1999 року, отже на час розгляду і вирішення справи його вік становив 17 років. Його матірю є відповідач ОСОБА_6

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з копіями паспортів громадян ОСОБА_11 Федерації відповідача ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 вони обоє зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (ОСОБА_6 з 3 червня 2014 року, а ОСОБА_8 з 24 липня 2015 року).

Нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_6 від 23 грудня 2016 року вона дала свою згоду і просила зняти з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: Україна, АДРЕСА_4 її неповнолітнього сина ОСОБА_8 у звязку з тим, що він постійно зареєстрований і буде проживати за вищевказаним місцем проживання у місті Москві.

Аналіз наведених доказів дає підстави зробити висновок про те, що сімнадцятирічний син відповідача ОСОБА_8 вільно обрав собі місце проживання разом з матірю в місті Москві, у звязку з чим понад один рік без поважних причин не проживає у спірній квартирі. За таких обставин збереження за ним права на користування спірною квартирою та реєстрація у ній створюють перешкоди позивачу, яка є співвласником цієї квартири, у здійсненні нею права власності. Тобто право позивача є порушеним і підлягає судовому захисту шляхом визнання ОСОБА_8 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Такий висновок у повній мірі відповідає закріпленим у п. 6 ст. 3 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Посилання суду першої інстанції на те, що орган опіки і піклування не надавав згоди на позбавлення неповнолітнього ОСОБА_8 права користування квартирою, є безпідставним, оскільки в даному випадку мова йде не про позбавлення права користування, а про втрату такого права з підстав, визначених законом. Встановлення факту наявності чи відсутності таких підстав віднесено до компетенції суду, а не органу опіки і піклування.

З огляду на викладене безпідставним є і посилання суду першої інстанції на п. 6.1 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету у справах сімї та молоді, Міністерства охорони здоровя України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, згідно з яким органи опіки та піклування вирішують питання збереження за неповнолітніми житла. Зазначена правова норма ніяким чином не врегульовує спірні правовідносини.

Також не заслуговує на увагу наведене в оскаржуваному рішенні обґрунтування відмови в позові до ОСОБА_8, яке полягає в тому, що співвласником спірної квартири, крім позивача, є ОСОБА_5, яка не предявляє вимог щодо зняття з реєстрації відповідача з її сином. Зазначивши таку мотивацію свого рішення, суд не звернув уваги на те, що за таких самих обставин він задовольнив позов щодо відповідача ОСОБА_6

Разом з тим, співвласник спірної квартири ОСОБА_5 брала участь у справі як третя особа на стороні позивача (а. с. 2-4) і за обставинами справи підтримала заявлені її дочкою позивачем ОСОБА_4 позовні вимоги, про що зазначила у поданій суду письмовій заяві (а. с. 40).

Тому сам по собі той факт, що ОСОБА_5 не була залучена до участі у справі як другий позивач, на думку колегії суддів, не може бути підставою для відмови в позові з цих лише формальних міркувань.

Оскільки невідповідність висновків суду обставинам справи та допущені ним порушення вищенаведених норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи в частині відмови в позові про втрату права користування житловим приміщенням неповнолітнім ОСОБА_8, оскаржуване рішення в означеній частині слід скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 відмовилася від стягнення на користь її довірителя ОСОБА_4 понесених нею судових витрат на оплату судового збору за подання апеляційної скарги (а. с. 74). Також ОСОБА_3 завила про покладення на її довірителя ОСОБА_4 судових витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в судове засідання апеляційного суду в сумі 180 грн. Тому, виходячи із закріпленого у ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів вважає за можливе покласти вказані судові витрати на позивача.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Нововолинського міського суду від 25 жовтня 2016 року в даній справі в частині відмови в позові скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування квартирою № 4 в будинку № 32 по вулиці Заводській у місті Нововолинську Волинської області.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судові витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в судове засідання апеляційного суду, в сумі 180 (сто вісімдесят) грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді