Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що він працював у комунальному підприємстві «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі - КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства») на посаді головного юрисконсульта. 30 грудня 2013 року відповідачем було видано наказ № 251-К про його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки його звільнення було проведено з порушенням вимог трудового законодавства, з урахуванням уточнень просив визнати незаконними накази від 30 грудня 2013 року № 249-К про накладення на нього дисциплінарного стягнення, від 30 грудня 2013 року № 251-К про його звільнення, поновити його на роботі, стягнути з КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09 квітня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 квітня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 01 липня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 квітня 2014 року та рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 лютого 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано незаконними накази від 30 грудня 2013 року № № 249-К та 251-К про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та звільнення ОСОБА_3

Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного юрисконсульта КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» з 30 грудня 2013 року.

Стягнуто з КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2013 року до 15 жовтня 2015 року з розрахунку 190 грн 32 коп. за один робочий день із урахуванням отриманої вихідної допомоги та моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 05 січня 2016 року рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 02 грудня 2013 року був складений акт про відсутність на своєму робочому місці та на території КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» протягом робочого дня з 09 год. 40 хв. до 14 год. 55 хв. головного юрисконсульта ОСОБА_3 У акті зазначено, що черговий охоронник ОСОБА_4 повідомив директора КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства», що 02 грудня 2013 року ОСОБА_3 з'явився на роботі о 08 год. 00 хв. та о 09 год 40 хв. залишив територію підприємства, після чого знову з'явився на території підприємства о 14 год. 55 хв. та пробув на роботі до 16 год. 50 хв. ОСОБА_3 був відсутній на роботі протягом робочого дня 4 год. 25 хв., про наявність поважних причин не попереджав, на телефонні дзвінки не відповідав.

03 грудня 2013 року головним механіком транспортного цеху ОСОБА_5, головним бухгалтером ОСОБА_6, інспектором з кадрів ОСОБА_7, інженером-будівельником ОСОБА_8 складено акт про те, що головний юрисконсульт ОСОБА_3 був відсутній на своєму робочому місці та на території КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» протягом робочого дня з 10 год. 15 хв. до 13 год. 30 хв., із 14 год. 00 хв. до 14 год. 55 хв. У акті зазначено, що черговий охоронник ОСОБА_9 повідомив про те, що 03 грудня 2013 року ОСОБА_3 з'явився на роботі о 07 год. 50 хв. та о 10 год. 15 хв. залишив територію КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства», після чого з'явився на території підприємства о 13 год. 30 хв. і залишив місце роботи о 14 год. 00 хв., після чого з'явився на роботі о 14 год. 55 хв. та залишив робоче місце о 17 год. 05 хв. ОСОБА_3 був відсутній на роботі 3 год. 10 хв. Про поважність причин відсутності на робочому місці не попереджав, на телефонні дзвінки невідповідав.

10 грудня 2013 року до профспілки працівників комунальногогосподарства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства»було направлено подання про отримання згоди на звільненняОСОБА_3 за прогули без поважних причин 02 грудня 2013 року та 03 грудня 2013 року (а. с. 4).

Протоколом засідання профспілкового комітету професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина від 25 грудня 2013 року № 21 відмовлено у наданні згоди на звільнення головного юрисконсульта та голови профспілки ОСОБА_3 за відсутності підстав для вжиття заходів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Наказом директора КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 30 грудня 2013 року № 249-к за грубе порушення трудової дисципліни згідноз п. 2 ст. 147 КЗпП України до ОСОБА_3 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин), зобов'язано інспектора з кадрів підготувати наказ про звільнення.

Підставами для видачі наказу зазначені акти про відсутність на роботі ОСОБА_3 від 02 грудня 2013 року та 03 грудня 2013 року, пояснення охоронників ОСОБА_4 від 02 грудня 2013 року, ОСОБА_9 від 03 грудня 2013 року, письмові пояснення ОСОБА_3 від 05 грудня 2013 року, протокол засідання профспілкового комітету від 25 грудня 2013 року № 21.

Наказом директора КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 30 грудня 2013 року № 251-к головного юрисконсульта ОСОБА_3 звільнено з роботи з 30 грудня 2013 року за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 8 календарних днів невикористаної щорічної (основної і додаткової) відпустки.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки профспілковий комітет професійної спілки, членом та керівником якої він є, не дав згоди на його звільнення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд дійшов висновку про дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача. При цьому, суд зазначив, що рішення профспілкового комітету від 25 грудня 2013 року № 21 не містить правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3, а тому відповідач мав право звільнити позивача без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

За правилами ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

У аспекті положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Проте апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, належним чином не дослідив рішення профспілкового комітету щодо відмови у наданні згоди на звільнення позивача, пославшись на те, що рішення профспілкового комітету не містить правового обґрунтування такої відмови, на порушення вимог ст. 212 ЦПК України не надав правової оцінки вказаному рішенню у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвала апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик