Справа № 541/643/15-ц
Номер провадження 2/541/517/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 квітня 2016 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Гриб М.В.,

при секретарі - Непокупній Л.М.,

розглянувши заочно в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, треті особи ОСОБА_3, Публічне Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», Публічне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», суд,-

Встановив:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Миргородського міськрайонного суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2. В своїй позовній заяві вона посилалася на те, що 18.10.2013 року на автостанції в м. Ромни Сумської області вона придбала пасажирський квиток, який надавав їй право на отримання послуги з пасажирського перевезення рейсовим автобусом за рейсом Ромни - Голінка. У пасажирському квитку зазначена інформація щодо перевізника - ОСОБА_2 та обовязкового страхування на суму 102000 грн Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (далі ПАТ СК «Країна»).

У той же день, близько 16 год. 10 хв., вона на підставі вказаного квитка перебувала в якості пасажира в автобусі ПАЗ-3205110 СПГ, державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4, під керуванням водія ОСОБА_3, який перебував з останнім у трудових відносинах. Під час перевезення пасажирів водій ОСОБА_3 не впорався з керуванням, порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, внаслідок чого автобус здійснив наїзд на дерево.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 3 вересня 2014 року ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді компресійного перелому тіла четвертого грудного хребця та перелому вертлюжної впадини. У період з 18 жовтня 2013 року до липня 2014 року вона перебувала у стані тимчасової непрацездатності й отримувала лікування. 4 липня 2014 року Миргородською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією вона визнана інвалідом 2-ї групи у зв'язку з ураженням опорно-рухового апарату.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 8 663 грн 14 коп. на відшкодування майнової шкоди, що пов'язана з витратами на лікування, та 150000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивачка підтримувала позовні вимоги до ОСОБА_2 в повному обємі і просила задовольнити їх.

На неодноразові розяснення судом в порядку ст. 10 ч.4 ЦПК України позивачці та її представникам права заявити клопотання про заміну зазначеного нею відповідача або залучення до справи в якості співвідповідача ПАТ «Страхова Група «ТАС», та наслідки не вчинення нею такої процесуальної дії, позивачка не побажала скористатися таким правом.

Відповідач ОСОБА_2, будучи повідомленим про час та місце слухання справи, повторно в судове засідання не зявився (а.с.47, 122 т.2). В своїх письмових запереченнях проти позову (а.с. 66-67 т.2,71-73 т.1) він зазначав, що з позивачкою ОСОБА_1 він перебував у договірних правовідносинах (а саме договір перевезення). Ні вказаним договором, ні діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством, не передбачалося умов, за яких перевізником має бути відшкодована моральна шкода. Що стосується відшкодування позивачці витрат, повязаних з ушкодженням її здоровя, то відшкодування такої шкоди повинно бути покладено виключно на страховика ПАТ «СК Країна». Тому відповідач просив відмовити повністю у заявленому до нього позові.

Представник третьої особи, ПАТ «Страхова Група «ТАС», в судове засідання не зявився, а надіслав суду пояснення на позов, за змістом яких він вважає позов не підлягаючим до задоволення, просив справу розглянути за його відсутності.(а.с.123,125-126 т.2).

Представник ПАТ «Страхова компанія «Країна», третьої особи по справі, в судове засідання не зявився, а в своїх письмових поясненнях на а.с.26-28 т.2 вказував, що цією страховою компанією повністю виконані свої зобовязання перед позивачкою. Свого ставлення, щодо позову до ОСОБА_2, зазначена третя особа не висловила, просила справу розглянути за відсутності її представника.

Третя особа, ОСОБА_3, будучи повідомленим про місце та час розгляду справи в порядку ст. 74 ч.5 ЦПК України, в судове засідання не зявився (а.с. 35, 37, 101 т.2).

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5, вважає позов не підлягаючим до задоволення із наступних обґрунтувань.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2013 року на автостанції у м. Ромни Сумської області ОСОБА_1 придбала пасажирський квиток, який надавав їй право на отримання послуг пасажирського перевезення рейсовим автобусом за рейсом №105 Ромни-Голінка. У пасажирському квитку зазначена інформація щодо перевізника ОСОБА_2 та обовязкового страхування на суму 102000 грн ПАТ «СК «Країна» (а.с.7 т.1).

Таким чином між позивачкою і відповідачем ОСОБА_2 було укладеного договір перевезення пасажира, тобто між ними виникли правовідносини, які врегульовані ст.ст. 910,927,928 ЦК України.

У той же день, близько 16 год. 10 хв. позивачка на підставі вказаного квитка перебувала в якості пасажира в автобусі ПАЗ-3205110 СПГ, державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2, під керуванням водія ОСОБА_3, який перебував з останнім у трудових відносинах. Під час перевезення пасажирів водій ОСОБА_3 не впорався з керуванням, порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого автобус здійснив наїзд на дерево. Внаслідок ДТП позивач ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді компресійного перелому тіла четвертого грудного хребця та перелому вертлюжної впадини.

Вказані обставини встановлені вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03.09.2014 року(а.с.39-40 т.1).

Згаданим вироком суд ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

У період з 18 жовтня 2013 року до липня 2014 року ОСОБА_1 в звязку з ушкодженням її здоровя перебувала у стані тимчасової непрацездатності й отримувала лікування. 4 липня 2014 року Миргородською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією вона визнана інвалідом 2-ї групи на строк до 1 серпня 2016 року у зв'язку з ураженням опорно-рухового апарату (а.с.10,11,16-19,25-30, 33-35 т.1).

ПАТ «СК «Країна» сплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 76500 грн, з яких 34068 грн на відшкодування шкоди, пов'язаної з тимчасовою втратою працездатності, та 42432 грн на відшкодування шкоди, пов'язаної зі стійкою втратою працездатності (2 група інвалідності) (а.с.74 т.1), чого остання не заперечувала в судовому засіданні.

За змістом ст. 927 ЦК України страхування пасажирів проводиться відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» визначено, що до видів обов'язкового страхування відноситься особисте страхування від нещасних випадків на транспорті.

Крім того, відносини між перевізниками та страховиками щодо страхування пасажирів визначаються укладеними між ними договорами страхування.

Згідно з Положенням про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959, застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки.

Страховий платіж за обов'язковим особистим страхуванням від нещасних випадків на транспорті утримується з пасажира перевізником, який діє від імені страховика за винагороду на підставі договору доручення на лініях залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного та електротранспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим.

Кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Він може видаватися на окремому бланку або міститися на зворотному боці квитка.

Отже, кожна особа, яка придбала квиток на проїзд у морському, залізничному, приміському або міжміському транспорті, вважається застрахованою, підтвердженням чого є квиток або страховий поліс на окремому бланку.

Крім цього, відповідач ОСОБА_2, як власник забезпеченого транспортного засобу ПАЗ 3205 110 СПГ д.н.з. НОМЕР_1, 12.07.2013 року застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами, що підтверджується копією страхового полісу на а.с.130 т.1.

Правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов?язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов?язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Також у п. 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що при вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням страховиком зобов'язань за договором страхування, суди повинні виходити з того, що правовідносини сторін за договором страхування є зобов'язальними. У випадку порушення зобов'язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Зокрема, можливість відшкодування моральної шкоди передбачена у відносинах у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ст. ст. 9, 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

Оскільки відповідач ОСОБА_2 і позивачка ОСОБА_1 під час ушкодження здоровя останньої перебували у договірних правовідносинах, здоровя позивачки було застраховане від нещасних випадків на транспорті ПАТ «СК «Країна», законодавством, яке регулює страхові відносини, особі, яка отримала травму в наслідок нещасного випадку на транспорті, виплата моральної шкоди не передбачена, то позовні вимоги позивачки до ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди суд вважає безпідставними, а відтак не підлягаючими до задоволення.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині відшкодування їй витрат на лікування в сумі 8663 грн. 14 коп., то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтею 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати(страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою(страховим відшкодуванням).

Оскільки відповідач ОСОБА_2 застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами на підставі полісу від 12 липня 2013 року, виданого ПАТ «Страхова Група «ТАС», за умовами якого згадане товариство взяло на себе обовязок відповідати за шкоду, заподіяну життю і здоровю третіх осіб внаслідок ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, в розмірі 100000 грн. на одного потерпілого, та виходячи з того, що вказаний обєм відповідальності перевищує розмір позовних вимог в частині відшкодування витрат на лікування, то вказані обставини виключають відповідальність ОСОБА_2 за вказаними позовними вимогами.

Тому вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на лікування в сумі 8663 грн 14 коп суд вважає безпідставними, а відтак не підлягаючими до задоволення.

На підставі викладеного суд вважає необхідним повністю відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 10, 11, 208, 209, 212, 214-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 611, 910, 927, 928, 979-999 ЦК України, Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», заочно -

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, треті особи ОСОБА_3, Публічне Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», Публічне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», відмовити повністю.

Рішення може бути переглянуте Миргородським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, поданою ним до суду протягом 10 днів з дня отримання ним копії цього заочного рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд в 10 діб з моменту його проголошення.

Суддя: ОСОБА_6