ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2015 року, додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 27 лютого 2008 року між нею та банком було укладено договір № НАЕ2СА00000043, відповідно до умов якого вона отримала кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 41 001 доларів 50 центів США терміном до 24 лютого 2023 року на наступні цілі: 35 000 доларів США на споживчі цілі та 6 001 доларів 50 центів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості та інших платежів. Того ж дня було укладено додаток № 1 до договору «Загальна вартість кредиту» та додаток № 2 «Графік погашення кредиту». Також, на забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 27 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, а також між нею, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з одного боку та ПАТ КБ «ПриватБанк» з іншого боку, - договір іпотеки, згідно з умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що кредитний договір укладений з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» та чинного законодавства, зокрема, вимог п. п. 2 абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваних договорів) та п. п. 3.2, 3.3, 3.7, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, позивач просила визнати його недійсним. Оскільки договори поруки та іпотеки мають додатковий (акцесорний) характер до основного (кредитного) зобов'язання і укладаються для забезпечення виконання останнього, вони також мають бути визнані недійсними.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог про визнання договору кредиту та іпотеки відмовлено.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог про визнання договору поруки недійсним відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 січня 2016 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2015 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що 27 лютого 2008 року (за заявою ОСОБА_3.) до ПАТ КБ «ПриватБанк» про видачу їй кредиту на споживчі цілі, між банком та позивачем було укладено кредитний договір у вигляді не поновлюваної лінії № НАЕ2СА00000043, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 41 001 долар 50 центів США терміном до 24 лютого 2023 року на наступні цілі: 35000 доларів США - на споживчі цілі, 6 001 долар 50 центів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1,00 на місяць на суму залишку заборгованості, а також сплату винагороди та інших платежів.

Відповідно до п. п. 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4 та 8 вищевказаного кредитного договору за користування кредитом ОСОБА_3 зобов'язалася сплачувати проценти у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а також винагороду та інші платежі.

Зазначені умови кредитування (у тому числі й орієнтовану сукупну вартість кредиту) визначено у кредитному договорі, який підписаний сторонами.

На забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 27 лютого 2008 між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, а також між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та нею, з одного боку та ПАТ КБ «ПриватБанк» з іншого боку, укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із безпідставності позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що укладені між нею, банком та третіми особами договори суперечать вимогам Цивільного Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, на час укладення договорів між позивачем та банком вибір сторін був вільним і відповідав її внутрішній волі, вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, вона отримала кошти в кредит та порушення її прав, гарантованих Законом України «Про захист прав споживачів», нею не доведено.

Такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Так, за правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 626-628 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обов'язків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місце знаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством.

З урахуванням вказаних вимог закону, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами погоджені усі його істотні умови та додержано вимоги необхідні для чинності правочину, а підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, для визнання кредитного договору від 27 лютого 2008 року недійсним немає, позивач їх не довела, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Отже, суди правильно виходили з того, що ОСОБА_3 була надана вся інформація про кредитні послуги, а несправедливих умов договору нею не доведено.

Такі висновки відповідають правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Також, судами попередніх інстанцій правильно зазначено про те, що встановлена у договорі умова щодо можливості підвищення процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку у разі настання певних подій не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, позивач не скористалася своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просила змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору й звернулася до суду про визнання кредитного договору недійсним з підстав невідповідності закону тільки після звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим договором.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсними договорів поруки та іпотеки, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2015 року, додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик