Провадження №2/521/6092/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Плавича І.В.,

при секретарі Дукіній Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, третя особа КП «Міське агентство з приватизації житла»,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, третя особа КП «Міське агентство з приватизації житла».

В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, позивачі посилались на ті обставини, що ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 були співвласниками квартири АДРЕСА_1, яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 58,8кв.м., жилою площею 39,0кв.м.

09 січня 2007 року ОСОБА_5 померла, у звязку з чим належна померлій 1/5 ідеальна частка квартири була успадкована та рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 липня 2007 року визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на спадкове майно відповідно по 1/10 ідеальній частці спірної квартири в порядку спадкування.

Однак в теперішній час позивачі позбавлені можливості належним чином і у повному обсязі реалізовувати своє право власності у звязку із відсутністю оригіналу свідоцтва про право власності на дану квартиру та неможливістю отримання дублікату документа.

Виходячи з викладеного, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з даним позовом в суд, в якому, уточнивши первісні вимоги, остаточно просили визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/5 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, а також усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартирою №89 в будинку №71 по вулиці Малиновського в місті Одесі та вселити їх в дану квартиру.

Позивач ОСОБА_1, яка діє від власного імені, а також від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, та представник ОСОБА_1 у судове засідання зявились, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник особи у судове засідання зявились, заявлені вимоги не визнали, просили суд в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.

Представник КП «Міське агентство з приватизації житла» у відкрите судове засідання не зявився, підприємство повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог виходячи з наступного.

Під час розгляду судом було встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 19 червня 1996 року, виданого УЖКГ виконавчого комітету Одеської міської ради, власниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Майнові права осіб були належним чином зареєстровані в Одеському міжміському БТІ, про що свідчить штамп бюро від 23 липня 1996 року.

Згідно технічного паспорту МС-369 від 22 травня 1996 року, складеного Одеським міським агентством з приватизації житла, вказана квартира складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 58,8кв.м., в тому числі жилою площею 39,0кв.м.

09 січня 2007 року ОСОБА_5 померла та після її смерті спадщину у вигляді 1/5 ідеальної частки відповідної квартири прийняли в рівних частках її дочки: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Згідно рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 липня 2007 року (справа №2-5556/2007), частка ОСОБА_5 була визначена у розмірі 1/5, а також визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на спадкове майно по 1/10 ідеальній частці на кожного спадкоємця першої черги в порядку спадкування за законом.

Рішення суду набрало законної сили та майнові права набувачів були належним чином зареєстровані в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17022253 від 12 грудня 2007 року та листом КП «БТІ» Одеської міської ради №475080.67.16 від 25 серпня 2016 року.

Відтак, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 загалом належить: 1/5 + 1/10 + 1/5 = 1/2 ідеальна частка спірної квартири. Оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру знаходиться у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Проте в теперішній час позивачі позбавлені права вільного доступу до спірної квартири, замки в квартиру були змінені відповідачем ОСОБА_3, про що свідчать зокрема звернення ОСОБА_1 до Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області, висновки Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області відповідно від 17 жовтня 2016 року (ЖЄО №26821 від 04 жовтня 2016 року) та 17 листопада 2016 року (ЖЄО №30290 від 11 листопада 2016 року), а також лист Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області від 06 грудня 2016 року (ЖЄО №30397 від 12 листопада 2016 року).

Позивачі звертались до КП «Міське агентство з приватизації житла» з заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності від 19 червня 1996 року на спірну квартиру, але заявникам було відмовлено у видачі документу та розяснено, що дублікати приватизаційних документів видаються власникам (співвласникам) житла з письмової згоди у випадку втрати або зіпсування оригіналів, що підтверджується листом КП «Міське агентство з приватизації житла» №1395-2/01-07 від 21 жовтня 2016 року.

Суд встановив, що утримуючи оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на погоджуються на вчинення необхідних дії для вирішення питання про видачу дублікатів приватизаційних документів, порозуміння між сторонами з цього питання відсутнє.

В силу ст. 3 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх субєктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обовязки власників (статті 13 і 41). Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України.

Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як встановлює ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому в силу ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом.

Відтак, у звязку із неможливістю отримання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оригіналу свідоцтва про право власності та вільного користування спірною квартирою, суд погоджується із наявністю значних перешкод у позивачів в реалізації права власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом розяснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98).

Суд погоджується, що позиція відповідачів по справі свідчить про невизнання майнових прав позивачів на відповідну квартиру, у звязку з чим право власності осіб підлягає захисту шляхом визнання права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також вселення осіб до спірної квартири.

Згідно ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У звязку із задоволенням заявленого позову, суд вважає обґрунтованим стягнути суму оплаченого судового збору в рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в розмірі 551,20 + 551,20 = 1102,40 гривень, та на користь ОСОБА_2 в розмірі 551,20 + 551,20 = 1102,40 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 58,8кв.м., жилою площею 39,0кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/5 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 58,8кв.м., жилою площею 39,0кв.м.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартирою №89 в будинку №71 по вулиці Малиновського в місті Одесі та вселити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму оплаченого судового збору в загальному розмірі 1102,40 гривень.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму оплаченого судового збору в загальному розмірі 1102,40 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: