Дата документу 30.11.2016 Справа № 554/1869/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я Справа № 554/1869/16-ц
Іменем України Провадження № 2/554/1533/2016
30 листопада 2016 року м. Полтава
Октябрський районний суд м. Полтави, у складі:
головуючого судді - Шевської О.І.,
при секретарі - Козаренко М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання права власності на 1/2 частину обєкта нерухомості у праві спільної сумісної власності подружжя, визнання таким, що втратив право на користування житлом,-
До Октябрського районного суду м. Полтави звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання права власності на 1/2 частину обєкта нерухомості у праві спільної сумісної власності подружжя, визнання таким, що втратив право на користування житлом.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 01.07.2005 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 Від шлюбу сторони мають ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час перебування у шлюбі за спільні сімейні кошти по договору купівлі-продажу від 05.06.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстром №1974 була придбана квартира АДРЕСА_1. Право власності на вказане житлове приміщення зареєстроване на імя ОСОБА_2 На даний час у вказаному житловому приміщенні зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Рішенням Октябрського районного суду м.Полтава від 18.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано.
Представник позивача у судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не зявився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, то може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлювати заочне рішення).
Враховуючи те, що учасники цивільного процесу до суду не зявилися, суд, спираючись на норми ст.ст. 169, 197, 224 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою, та ухвалив рішення.
Перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного.
За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.07.2005 року.
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтава від 18.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с.4)

Під час перебування у шлюбі сторонами придбано майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме:квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу від 05.06.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстром №1974. (а.с.6)

Відповідно до договору купівлі продажу та витягу про реєстрацію права власності квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 (а.с.6-8)

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4, квартира складається з однієї жилої кімнати (2) площею 12.8 м.кв., кухні (1) площею 5.3 кв.м., вбиральні поєднаної (3) площею 1.5 кв.м., загальною площею 19.6 кв.м., висота приміщення 2.5 м. (а.с.9-10)

Відповідно до технічних характеристик квартири та технічного паспорту на квартиру, квартира є неподільною, та повинна залишатися у спільній частковій власності.

Згідно з висновком №114 експертно оціночно-будівельного дослідження квартири АДРЕСА_2 вартість ? її частини становить 114709 грн. (а.с.15-22)

При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Так, сторони не вказали про наявність іншого майна подружжя, крім спірної квартири.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт на режим спільної часткової власності.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).

Як роз'яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, підлягають задоволенню в повному обсязі, так як квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та була придбана за час перебування сторін у шлюбі. Разом з тим, суд приймає до уваги вартість спірної квартири, яка зазначена стороною позивача в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, що становить 114709 грн.

Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів.

Щодо позовних вимог позивача щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №197, у будинку 4 по вул.Алмазній, м.Полтава, суд вважає за необхідне відмовити за необгрунтованістю та безпідставністю, так як ОСОБА_2 є власником ? частини квартири, та не може бути позбавлений права володіння, користування та розпорядження майном.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, визначеному ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Керуючись ст.ст. 358,364, 372 ЦК України, ст.ст. 60,61,69,70,71СК України, та керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 64, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в:

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

У решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Копію даного рішення направити ОСОБА_2, не пізніше трьох днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом 10 днів зо дня отримання його копій особами, які не брали участі у розгляді справи

.

Суддя О.І. Шевська