Ухвала

іменем україни

23 грудня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ КузнєцовВ.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 червня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_3, товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним кредитного договору та договорів забезпечення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом до ПАТ «ОТП Банк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір № МL‑701/465/2008 від 13 серпня 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 та договори забезпечення укладеніз ОСОБА_3 Позивач мотивує свої вимоги тим, що між ним та ЗАТ «ОТП Банк» 13 серпня 2008 року було укладено кредитний договір № МL-701/465/2008, за яким банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 88 960,00 дол. США, а останній відповідно зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 88 960,00 дол США, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі5,99 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. В якості забезпечення виконання зобов'язань за договором між кредитором та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № МL‑701/465/2008 від 13 серпня 2008 року та договір поруки № SR‑701/465/2008 від 13 грудня 2010 року. Позивач вважає, що кредитний договір суперечить законодавству України, зокрема ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року, у задоволенні позову - відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 203, 215, 626-628, 1054 ЦК України, ст. ст. 11, 15, 18, 19, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», з врахуванням роз'яснень, викладених постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та правових позицій, викладених Верховним Судом України у справах № 6-511цс15 від 11 листопада 2015 року та № 6‑1341цс15 від 02 грудня 2015 року, вірно виходив із того, що позичальник перед укладенням спірного кредитного договору був обізнаний про умови кредитування, підписуючи кредитний договір, підтвердив свій намір на отримання банківського кредиту, що свідчить про вільне волевиявлення. Із заявами до відповідача про надання додаткової інформації або роз'яснення положень договору позивач не звертався. Доказів того, що кредитний договір було укладено під впливом обману позивачем також не надано.

Здійснення відповідачем кредитних операцій у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Кредитний договір укладено в 2008 році, тобто до внесення змін в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_4у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних В.О.Кузнєцов і кримінальних справ