АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4399/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про самочинне будівництво
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Харківська міська рада, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області про усунення перешкод у здійсненні права власності та знесенні самовільно збудованих споруд та по зустрічному позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи Харківська міська рада, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області про усунення перешкод у здійсненні права власності та знесенні самовільно збудованих споруд,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Харківська міська рада, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області про усунення перешкод у здійсненні права власності та знесенні самовільно збудованих споруд - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи Харківська міська рада, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області про усунення перешкод у здійсненні права власності та знесенні самовільно збудованих споруд - також відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить його скасувати, а її позов задовольнити повністю. Зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності на 40/78 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_4 привести приміщення 38/78 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 у стан, що існував до початку виконання будівельних робіт, шляхом знесення самовільно побудованих приміщень будинку літ. «А-1» першого поверху № І, 1-3, 1-7 1-8, 1-9, 1-10, 1-11 та приміщення мансарди літ. «А м» № 1-12, 1-13, веранди літ «а7», прибудови літ. «а8» та «а9», балкону літ. «а10», , гаража літ. «С» - протягом 10- ти діб з дня набрання рішенням законної сили.

На обґрунтування скарги вказала, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, відповідач ОСОБА_4 не надав до суду державний акт на право власності чи право користування на земельну ділянку або договір оренди, не надав доказів відведення меж у натурі, відповідач здійснив будівництво нового об'єкту нерухомості із влаштуванням другого поверху та ліфту, внаслідок цих дій утворилися тріщини в приміщеннях позивачки. Внаслідок самочинного будівництвазагальна площа житлового будинку літ. «А-1» складає 260,3 кв.м., що в 4 рази більше ніж зареєстрована за позивачем на праві власності.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши їх доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 391 ЦК України передбачає наступний захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка має речове право на чуже майно, відповідно до статті 396 ЦК України має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

У статті 152 ЖК України (в редакції Закону України № 191-VIII від 12.02.2015р.) передбачена наступна можливість проведення власниками переобладнання і перепланування приміщень приватного житлового фонду: виконання робіт, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Згідно ст. 357 ЦК України, власник житлового будинку, може зробити у встановленому законом порядку ( на той момент Наказ № 404), ст. 152 ЖК України, за свій рахунок добудування ( прибудову) без згоди інших співвласників , якщо це не порушує їхніх прав. Таке добудування( прибудова є власністю співвласника, що їі зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві загальної пайової власності.

Право власника на забудову земельної ділянки згідно до ст. 375 ЦК України передбачає, що:

1. Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

2. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

3. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу (зі змінами, внесеними згідно із Законом України № 4220-VI від 22.12.2011р.):

1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

4. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

5. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

6. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

7. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

При цьому у статті 377 ЦК України (в редакції Закону України № 1702-VI від 05.11.2009р.) передбачено право на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на ній:

1. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

2. Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

У статті 103 ЗК України зміст добросусідства визначено наступним чином.

1. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

2. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

3. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Відповідно до правової позиції, яка викладена у пункту 17 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі за текстом - Постанова Пленуму) позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України. Позов може бути пред'явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов'язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

Згідно до п.п.22-25 вказаної Постанови Пленуму знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

Відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об'єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості.

Судом відповідно до наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що на підставі договору дарування від 06.09.2011 р. ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 40/78 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

На підставі договору міни від 23.02.2012 р. ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить 38/78 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Житловий будинок відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок по АДРЕСА_1 складається з загальної площі 132,4 кв.м, житлової площі 82,5 кв.м.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Київської райради у м. Харкові № 54-28 від 16.02.1988 площа земельної ділянки складає 600 кв.м та у тимчасове користування надано - 300 кв.м, згідно фактичного користування - 1485 кв.м.

У 1986 р. ухвалою Київського районного суду був визначений порядок користування земельною ділянкою між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які були попередніми власниками житлового будинку й всі їхні права, згідно ухвали Вищого спеціалізовано суду України придбав ОСОБА_4 у зв'язку із придбанням частки в житловому будинку, що раніше належала ОСОБА_7

На момент реконструкції ОСОБА_4 своєї частини жилого будинку під свої потреби інваліда 1 групи, що потребує постійного стороннього догляду, ОСОБА_3 в листопаді 2011 р. звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом про поділ житлового будинку, на підставі чого судовим рішення її частині будинку була надана окрема поштова адреса, АДРЕСА_1».

28 листопада 2012 року, вже після закінчення такої реконструкції ОСОБА_4, на підставі його апеляційної скарги було скасоване рішення Дзержинського районного суду м. Харкова та в листопаді 2013 року знову зареєстроване право власності за ОСОБА_8 на 40/78 житлового будинку по АДРЕСА_1 таким чином, ОСОБА_4 здійснював оспорену по цій справі реконструкцію житла, яке не перебувало у спільній власності, що формально не вимагало її узгодження з позивачем.

Згідно до проведених по справі будівельно - технічних експертиз всі здійснені ОСОБА_4 реконструкції проведені на окремих від будівель ОСОБА_3 фундаментах, відповідають всім будівельним, і іншим державним нормам(БДН), зроблені згідно з робочим проекту.

Висновки судового експерта свідчать про те, що проведене ОСОБА_4 реконструкція 38/78 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 в цілому відповідає вимогам державних, будівельних та технічних норм, виконана з метою поліпшення експлуатаційних властивостей існуючого об'єкту та для забезпечення комфортних умов проживання власника - інваліда. Ознаки можливості спричинення аварії (пошкодження) суміжної частини домоволодіння, належного ОСОБА_3, що складає 40/78 частин житлового будинку з надвірними будівлями за вищевказаною адресою, в результаті реконструкції ОСОБА_4 38/78 частини цього домоволодіння - не виявлено. В частині домоволодіння, належного ОСОБА_3 наявні пошкодження та дефекти, яки виникли з комплексу причин, не з вини ОСОБА_4 і у причинному зв'язку з проведеною ним реконструкції не перебувають. Проведена ОСОБА_4 реконструкція не має характеру втручань у несучі конструкції житлового будинку; всі прибудови зведені на самостійні від приміщень ОСОБА_3 фундаментах (т.2 а.с.63-90).

Згідно письмовим поясненням Державної архітектурно - будівельна інспекція України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області від 10.03.2016 року, будови ОСОБА_4 є не житловими приміщеннями, були вибудовані в період дії Наказу № 404 Міністерства регіонального розвитку, будівництва й житлово - комунального господарства України від 09.08.2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.09.2012 р. за № 1538/21850, і будь яких дозволів або здачі в експлуатацію не вимагали. Крім цього відповідно до експертних висновків, при реконструкції не житлових приміщень не було втручання в несучі конструкції житлового будинку, що підпадає під дії ст. 152 ЖК України, і так само не вимагає ніякої дозвільної документації або здачі в експлуатацію.

Харківська міська рада, як власник земельної ділянки, на якому розташований спірний житловий будинок, у своїх письмових поясненнях вказала, що на підставі ст. 377 ЦК України, до ОСОБА_4 - особи, що придбала житловий будинок, переходить право користування земельною ділянкою, без зміни його цільового призначення, у розмірах установленим договором. Земельна ділянка, на якому розташований даний житловий будинок був виділений попередньому власнику ОСОБА_7 в 1955 році рішенням виконавчого комітету Кагановичеського району м. Харкова ( інвентарна справа а.с. 28).

Згідно договору від 13.10.1955 р. № 1396 ОСОБА_7 було виділено в безстрокове користування земельна ділянка на якому по теперішній час і знаходиться житловий будинок і вся реконструкція ОСОБА_4 провадилася саме на виділеному попередньому власникові земельної ділянці.( інвентарна справа а.с.124-126). У 1957 р., згідно затвердженого проекту, на даній земельній ділянці був побудований житловий будинок, що так само у встановленому законом порядку був зданий в експлуатацію( інвентарна справа а.с.18;19;23;24-27).

Згідно відповіді Харківської міської ради від 27.10.2014 р. № 12956/9-14 гр. ОСОБА_3 щодо виділення у власність або в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 у ХМР не зверталася. Державний же акт на земельну ділянку для обслуговування окремо-побудованого житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 суд обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки спір виник стосовно житлового будинку за іншою адресою: по АДРЕСА_1

Згідно листа № 245 від 14.10.2014 КП «Харківське міське БТІ» встановлено, що вивченням матеріалів інвентарної справи на жилий будинок з надвірними прибудовами та спорудами встановлено, що зміни в склад самочинних прибудов були внесені 25.12.2012 р., під час дії Інструкції Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженого Наказом Держбуду України від 24.05.2001р. № 127, зареєстрованого в МЮ України 10 липня 2001 року за № 582/5773, в редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №404 від 09.08.2012, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.09.2012р. №1538/21850, - згідно з якою до самочинного будівництва не відносилося зведення на земельній ділянці споруд, а також веранд, тамбурів, нежилих прибудов, терас, літніх кухонь і т.д.. Тому приміщення «1-7, 1-3, 1-8, 1-9, 1-10, 1-11 та приміщення мансарди №1-12, 1-13 ОСОБА_4, на що посилається позивач ОСОБА_3 у підставах свого позову, - не вважаються самочинним будівництвом.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову районний суд виходив з того, що він не доведений. Судова колегія погоджується з такими висновками, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на спростування такого висновку районного суду, висновки судових експертиз про відсутність порушення прав ОСОБА_3 також належним чином не спростовані, доводи скарги з цього приводу є недоведеними і з цих підстав підлягають відхиленню. Рішення районного суду належним чином вмотивоване, ґрунтується на наявних у справі доказах, відповідає наведеним вище нормам матеріального права.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 308 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308 ст.ст.315, 319-325, 327 ЦПК України судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії