АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №645/9722/15-ц Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/790/6024/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна, стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання права власності, вказуючи, що 07.07.2001 р. вони зареєстрували шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_2 р. в них народилась донька ОСОБА_6 28.11.2007 р. шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова.

В обґрунтування позову вказав, що в період шлюбу за сумісні кошти сторони придбали двокімнатну ізольовану квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2). Договір був укладений в інтересах родини та для сумісного проживання членів родини. Право власності на спірну квартиру було оформлено на ім'я відповідача. Після укладання договору купівлі-продажу члени родини в ній зареєструвалися, вселилися у квартиру та проживали в ній. До листопада 2015 р. відповідач не порушувала права позивача на володіння та користування квартирою, проте з цього часу стала вимагати, аби позивач виселився з квартири та знявся з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Оскільки спірна квартира набута під час шлюбу сторін, вона є об'єктом права спільно сумісної власності подружжя, у зв'язку з чим просить суд визнати за ним право власності на 1/2 її частину, згідно ст.ст.22,23,28 КпШС України, ст.ст.60, 70 СК України.

ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання майна особистою власністю, встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна, стягнення грошової компенсації. В обґрунтування зустрічного позову, не оспорюючи час реєстрації шлюбу та його розірвання, вказаній у первісному позові, зазначила, що через кілька місяців після розірвання шлюбу ОСОБА_4 повернувся в квартиру АДРЕСА_1, і в подальшому проживав з ОСОБА_5 та їх спільною донькою до серпня 2015 р. однією сім'єю. В серпні 2015 р. сторони знову посварились та ОСОБА_4 виїхав з квартири.

В обґрунтування зустрічного позову вказала, що спірну квартиру вона придбала 06.06.2002 р., під час шлюбу, за 28620,00 грн., використавши 14040,00 грн., отриманих нею від продажу власної квартири АДРЕСА_5. Крім того, 10680,00 грн. (еквівалент 2000 дол. США) ОСОБА_4 позичив у своїх знайомих та близько 4000,00 грн. дала мати ОСОБА_5 - ОСОБА_7 оскільки коштів для повернення боргу в еквіваленті 2000 доларів США у родини не було, цю суму позивачці ОСОБА_5 подарувала її мати ОСОБА_7 після продажу належної їй квартири АДРЕСА_6

Оскільки спірна квартира фактично була придбана за особисті кошти ОСОБА_5, отримані від продажу власної квартири та отримані в дарунок від матері, просить суд визнати її особистою власність позивача за зустрічним позовом.

Також зазначала, що під час проживання сторін однією сім'єю вони набули інше майно, яке також підлягає розподілу. Так, 15.08.2014 р. ОСОБА_4 зареєстрував на власне ім'я автомобіль Geely Emgrand 7, 2014 року випуску, держномер НОМЕР_1. 18.09.2015 р., після припинення проживання однією сім'єю ОСОБА_4 перереєстрував його на свою матір ОСОБА_8 з метою приховати від розподілу.

ОСОБА_4 мешкає в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 зі своєю матір'ю та має у власності квартиру АДРЕСА_7, яку отримав у спадщину після смерті батька. Також у власності ОСОБА_4 знаходяться два гаража в АГК «Вєлозаводська» НОМЕР_3 та НОМЕР_4, отримані у спадщину від батька.

В ГБК «Луч-4» ОСОБА_4 мав пай у вигляді гаража НОМЕР_2 з 16.09.2010 р., який 28.10.2015 р. з метою приховати від розподілу відступив іншій особі.

Враховуючи, що вказане майно є їх спільною сумісною власністю, оскільки набуто під час проживання сторін сім'єю, враховуючи, що спірний автомобіль та пай в ГБК «Луч-4» приховані позивачем від розподілу спільного сумісного майна подружжя, внаслідок чого автомобіль став власністю іншої особи, просила суд згідно ч.2 ст.70 СК України, відступити від принципу рівності часток та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості її частки у розмірі 2/3 частин від вартості автомобіля Geely Emgrand у розмірі 126 060,00 грн. та паю у вигляді гаража НОМЕР_2 у розмірі 83533,00 грн., у загальному розмірі 209 593,00 грн.

В судовому засіданні представник первісного позивача - ОСОБА_9 позовні вимоги ОСОБА_4 підтримала, зустрічний позов не визнала.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_10 первісний позов не визнав, зустрічні позовні вимоги підтримав.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання права власності - задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2), як його частки у спільному сумісному майні подружжя. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна, стягнення грошової компенсації - відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, а позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, не відповідає фактичним обставинам по справі, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування скарги зазначила, що свої позовні вимоги вона підтвердила письмовими доказами та показами свідків, а позовні вимоги ОСОБА_4 нічим не підтверджені, покази свідків неправдиві та суперечать фактичним обставинам по справі.

Судова колегія вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 07.07.2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.11.2007 р., що сторонами не оспорюється

Від шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

06.06.2002 р., під час шлюбу, ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується наданою суду копією договору купівлі-продажу від 06.06.2002 р.

Згідно довідки ЖК «Простор-5А» від 15.09.2015 р., в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4. ОСОБА_5 та неповнолітня донька сторін, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи з наведеного, районний суд обґрунтовано дійшов висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оскільки була придбана в період їх шлюбу, у зв'язку з чим відповідно до вказаних норм сімейного права визнав за позивачем право власності на ? частину цієї квартири, як його частки у спільній сумісній власності подружжя.

Доводи відповідача про належність спірної квартири їй особисто, як придбаної за її власні грошові кошти, суд правильно визнав безпідставними, оскільки суду не було надано належних у розумінні ст.58 ЦПК України доказів вказаної обставини.

Так, судом правильно встановлено, що 28.08.2001 р. ОСОБА_5 продала за 14040,00 грн. квартиру АДРЕСА_5. Крім того, матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу, відповідно до якого 13.06.2002 р. мати відповідача - ОСОБА_7 продала за 26690,00 грн. квартиру АДРЕСА_6.

Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що після укладання договору купівлі-продажу спірної квартири 06.06.2002 р. та після продажу 13.06.2002 р. своєї власної квартири вона подарувала доньці 2000 доларів США, і сторони купили собі квартиру. Вказану суму свідок передала ОСОБА_4 для повернення грошових коштів, які він у когось позичав для купівлі спірної квартири.

Свідок з боку позивача - ОСОБА_11 також підтвердив суду, що позивач позичав у нього 3000 доларів США для купівлі спірної квартири та через рік повернув йому борг.

Судова колегія погоджується з висновками районного суду про те, що вказані пояснення свідка ОСОБА_7 спростували доводи ОСОБА_5 про те, що вказані грошові кошти були подаровані їй особисто та витрачені відповідачем на купівлю спірної квартири, оскільки були подаровані саме подружжю і вже після укладання договору купівлі-продажу спірної квартири.

Також суд обґрунтовано вважав неспроможними доводи відповідача щодо придбання спірної квартири за її особисті кошти у розмірі 14040,00 грн., отримані від продажу 28.08.2001 р. власної квартири АДРЕСА_5 (а.с.42), оскільки грошові кошти не мають особистих родових ознак, за якими їх можна ідентифікувати. Враховуючи, що купівля спірної квартири відбулась майже через 10 місяців після продажу відповідачем квартири АДРЕСА_5, подальше використання отриманих відповідачем коштів від її продажу належними і допустимим доказами не підтверджене, а відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин рішення районного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири як його частки у спільному сумісному майні подружжя, та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 щодо визнання спірної квартири її особистою власністю, яке належним чином вмотивоване, відповідає нормам матеріального і процесуального права і доводами скарги не спростовується.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна, стягнення грошової компенсації, суд зазначає наступне.

Згідно п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'ю чоловіка і жінки без шлюбу, що може бути підставою для виникнення у осіб права спільної сумісної власності відповідно до ст.. 74 СК України.

Згідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Тому для встановлення факту проживання однією сім'єю необхідно вищевказаних ознак сім'ї, яка не має статусу подружжя, ч. 2 ст. 21 СК України.

В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи сторони зареєстровані в спірній квартирі і після розлучення сторони тривалий час проживали в одній квартирі разом з їх неповнолітньою донькою. Однак при цьому відповідач не надала доказів того, що між ними фактично поновилися сімейні відносини, у справі відсутні докази про ведення ними спільного побуту, спільного придбання майна чи понесення спільних витрат, пов'язаних із спільним побутом, що вони мали взаємні права та обов'язки, окрім тих, що пов'язані із виховання спільної доньки. Суд правильно встановив, що квартира складається із двох ізольованих кімнат, що надає можливість кожному зі сторін користуватись окремою кімнатою.

Надані відповідачем на підтвердження факту проживання однією сім'єю з позивачем з 01.01.2008 р. до 05.08.2015 р. докази, зокрема, пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, суд вважав неналежними, оскільки вони не містять безспірної інформації щодо проживання сторін однією родиною з 01.01.2008 р. - ведення ними спільного господарства. Свої висновки про відсутність між сторонами спільного господарства та спільного сімейного життя суд належним чином вмотивував і послався на матеріали справи, вони доводами скарги не спростовуються.

Заява ОСОБА_4 від 09.11.2015 р. на ім'я Служби у справах дітей, на які також посилається відповідач в обґрунтування зустрічного позову, не містить тверджень позивача щодо спільного проживання сторін однією сім'єю, містить лише констатацію факту проживання сторін та їх доньки за вказаною адресою. Крім того, у заяві ОСОБА_4 посилався на сварки, причиною яких було негативне ставлення їх доньки до співмешканця матері, у зв'язку з чим суд вважає, що вказаний доказ підтверджує саме відсутність сімейних стосунків між сторонами, оскільки вказує на існування близьких стосунків між ОСОБА_5 та іншою особою. Відповідь начальника служби у справах дітей Фрунзенського району від 13 листопада 2015 року містить висновок про наявність конфлікту між батьками - сторонами по цій справі, від якого страждає їх спільна дитина, на підставі чого була надана пропозиція налагодити стосунки з колишньою дружиною для того, щоб не травмувати психіку їхньої доньки (а.с. 47).

Свідок ОСОБА_14, допитаний за клопотанням сторони позивача, також пояснив суду, що після 2008 р. він був у спірній квартирі близько 4 разів, та бачив, що вони чужі один до одного люди, мешкають у різних кімнатах, позивач вів окреме господарство: зробив ремонт в своїй кімнаті, купив собі ліжко, телевізор.

В матеріалах справи відсутні докази про наявність підстав для застосування ч. 2 ст. 70 СК України, що передбачає при вирішенні спору про поділ майна можливість суду відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги цього висновку не спростували, то з передбачених ст.. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії