Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 30 листопада 2014 року ОСОБА_5 отримала від нього в борг 50 000 грн, які зобов'язувалася повернути за першою вимогою позивача протягом 30 календарних днів після пред'явлення вимоги, про що складена відповідна розписка.

Зазначав, що 01 березня 2015 року ОСОБА_5 отримала його письмову вимогу про повернення коштів, проте. після настання строку виконання зобов'язання з повернення коштів, гроші не повернула, у зв'язку із чим просив стягнути з ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 50 000 грн.

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 подала зустрічний позов до

ОСОБА_4 про визнання договору позики від 30 листопада 2014 року недійсним. Свої вимоги за зустрічним позовом обґрунтовувала тим, що 30 листопада 2014 року влаштувалася на роботу продавцем у торговий кіоск фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.), головною умовою працевлаштування було оформлення та підписання нею розписки про одержання від ОСОБА_4 позики в розмірі 50 000 грн та підписання письмового повідомлення про отримання вимоги про сплату грошового боргу, без зазначення дати отримання такої вимоги.

Зазначала, що договір позики з ОСОБА_4, в розумінні ст. 1046 ЦК України, не укладався, кошти в сумі 50 000 грн їй не надавалися, тому на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України договір позики є недійсним.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від

03 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 22 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 30 листопада 2014 року у сумі 50 000 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, керуючись ст. ст. 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України виходив із доведеності вимог щодо наявності у

ОСОБА_5 боргових зобов'язань за договором позики, оформленого розпискою від 30 листопада 2014 року у сумі 50 000 грн. При цьому відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили із відсутності підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсним.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5

30 листопада 2014 року написала боргову розписку про отримання від

ОСОБА_4 суми грошових коштів у розмірі 50 000 грн, які вона перерахувала та перевірила на справжність, зобов'язувалась повернути всю суму коштів за першою вимогою ОСОБА_4 протягом 30 календарних днів після пред'явлення вимоги. Також в розписці зазначено, що ОСОБА_5 писала цю розписку власноруч при здоровому глузді, без насильства та погроз.

Факт написання зазначеної розписки особисто ОСОБА_6 останньою не оскаржувався.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із

ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Судами попередніх інстанцій досліджено текст розписки від 30 листопада 2014 року (а.с. 38) та встановлено, що у ній вказані сторони зобов'язання, якими є позичальник ОСОБА_5 та позикодавець

ОСОБА_4; сума грошей, яку позичальник зобов'язувалася повернути позикодавцю; дата складання боргової розписки; строк та умови повернення боргу; особистий підпис позичальника.

Враховуючи зазначене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності між сторонами боргових зобов'язань за договором позики від 30 листопада 2014 року є законним та обгрунтованим.

Доводи касаційної скарги щодо незаконного висновку судів про відмову у визнанні оспорюваного договору недійсним є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійним.

Відповідно ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Обґрунтовуючи вимоги щодо недійсності договору позики від

30 листопада 2014 року, ОСОБА_5 зазначала про те, що розписка від

30 листопада 2014 року та письмове повідомлення про отримання вимоги про сплату боргу були написані нею на вимогу ОСОБА_4, як обов'язкова умова працевлаштування, грошові кошти вона не отримувала, що підтверджується показами свідків ОСОБА_7., ОСОБА_8, ОСОБА_9

Згідно з положеннями ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки свідчення свідків не можуть підтверджувати отримання чи не отримання грошових коштів за договором позики, при цьому відсутні також підстави вважати, що зазначений договір було укладено під впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Л.М.Мазур