У х в а л а

іменем україни

7 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Савченко В.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства «Львівського науково-дослідного радіотехнічного інституту» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював на посаді заступника начальника відділення у Державному підприємстві «Львівського науково-дослідного радіотехнічного інституту» (далі - ДП «Львівського науково-дослідного радіотехнічного інституту») до 1 березня 2010 року. Однак, відповідач провів повний розрахунок заборгованості з ним лише 29 січня 2015 року, а тому просив стягнути середній заробіток, який згідно розрахунку становить 35 501 грн 51 коп. (а. с. 1-5).

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 24 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що позивач працював у відповідача до 1 березня 2010 року на посаді заступника начальника відділення.

25 травня 2012 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 2н-1326/655/2012, який виконаний у примусовому порядку25 січня 2014 року, що підтверджено постановою головного державного виконавця ВПВРУ ДВС ГУ юстиції у Львівській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 33510280 від 29 січня 2014 року.

Крім того, 22 травня 2014 року Франківським районним судом м. Львова також видано судовий наказ № 2н/465/370/14 про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати в сумі 4058 грн 15 коп. який виконаний у примусовому порядку 29 січня 2015 року, що підтверджено постановою головного державного виконавця ВПВРУ ДВС ГУ юстиції у Львівській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 43807665 від 10 лютого 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач пропустив встановлений тримісячний строк звернення до суду, оскільки суми, які належали до виплати, були виплачені позивачу у повному обсязі 29 січня 2014 року, а із позовною заявою звернувся до суду лише 30 березня 2015 року.

Проте повністю з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

До структури заробітної плати, визначеної у ст. 2 Закону України «Про оплату праці» входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

В аспекті надання офіційного тлумачення положенням ч. 2 ст. 233 КЗпП України Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 зазначив, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи 22 травня 2014 року Франківськім районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_6 суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 4 058 грн 15 коп.

Згідно довідки ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» від 24 липня 2015 року № 904/4-70 ОСОБА_6 була нарахована компенсація за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів виплати в сумі 4 058 грн 15 коп, яка була стягнута з відповідача 29 січня 2015 року, що підтверджується квитанцією № 268 (а. с. 22).

За таких обставин суд першої інстанції, як і апеляційний суд, хибно вважав, що компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати не є складовою частиною заробітної плати.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вирішуючи спір, судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою те, що остаточний розрахунок із ОСОБА_6 був проведений в 29 січня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням № 268 (а. с. 22), а із зазначеним позовом він звернувся 30 березня 2015 року, тобто в межах строку, визначеного ст. 233 КЗпП України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на вищевказані вимоги законодавства, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводів апеляційної скарги та доказів, наданих на її обґрунтування, належним чином не перевірив.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

В.О. Савченко

О.В. Ступак