АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5774/15-ц 22-ц/774/1632/К/16
Справа № 210/5774/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1632/К/16 ОСОБА_1
Категорія № 48 (3) Суддя-доповідач ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Чубіна А.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та його представників - ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7,

представника третьої особи виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа виконавчий комітет Дзержинської районної у місті ради (на теперішній час виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради)про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 18 вересня 1999 року по14 травня 2015 року перебував з відповідачкою ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14.05.2015 року. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, які після розірвання шлюбу залишилися жити разом з позивачем.

З серпня 2014 року відповідачка ОСОБА_6 не зявлялася вдома, зникла з міста ОСОБА_12 та взагалі з території України разом з неповнолітніми дітьми. Позивач ОСОБА_9 не мав можливості зустрічатися з дітьми та не володів інформацією щодо їх місця знаходження. Після тривалого пошуку своїх дітей, позивачу стало відомо, що його дружина та його діти знаходяться за межами України. Коли ОСОБА_3 довідався про місце перебування дітей, виявилося, що діти деякий час були за межами України та позбавленні права на медичний захист, права на навчання, права на проживання у достатніх для нормального життя умовах, навіть деякий час мешкали без матері, в невідомому помешканні, повноцінно не харчувалися тривалий період.

В подальшому позивачу вдалося повернути дітей на територію України та на даний час вони проживають разом з батьком ОСОБА_9 Про місце перебування відповідачки ОСОБА_6 позивачу не відомо.

Враховуючи, що матір дітей відповідач ОСОБА_6 протягом тривалого часу не проявляла жодного інтересу до своїх дітей, ОСОБА_3 просив суд визначити місце проживання ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_3

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року, описки в якому виправлено ухвалою суду від 22 квітня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 по місцю проживання їх батька ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року у задоволення заяви ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення від 22 березня 2016 року відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_13, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Зокрема, апелянт вказує, що за час розгляду справи відповідач не отримувала жодних повідомлень, повісток чи телефонограм про виклик до суду, тому вона взагалі не знала про розгляд цієї справи.

Представник відповідача зазначає, що судом не було зясовано ставлення безпосередньо ОСОБА_3 до виконання його батьківських обовязків та підстави для звернення з позовом, що призвело до неповного зясування обставин, які мають значення для справи.

Також, на думку представника відповідача ОСОБА_13, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_6 не доглядала за дітьми. Акт від 06.12.2015 року про не проживання відповідача у квартирі не завірений уповноваженою особою, а акт обстеження матеріально-побутових умов сімї від 10.12.2015 року та висновок виконкому не містять даних щодо ставлення дітей до батьків, тому зазначені документи не можуть бути доказами по справі.

Апелянт посилається на те, що позивач ОСОБА_3 чинить відповідачу ОСОБА_6 перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Представник відповідача зазначає, що позивачем не доведено виключних обставин, за яких діти можуть бути розлучені з матірю, а також обґрунтованих доводів, які б дозволяли визнати місце проживання дітей з батьком.

Крім того, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права в частині ухвалення заочного рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 з 18 вересня 1999 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_6, який було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 травня 2015 року (а.с. 4, 11).

Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 та доньку ОСОБА_11., ІНФОРМАЦІЯ_6, батьком яких записаний позивач ОСОБА_3, а матірю відповідач ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с. 8-10).

Як вбачається з характеристик на неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 учня ІНФОРМАЦІЯ_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 ученицю 2-А класу Криворізької ЗОШ № 103, діти характеризуються з позитивної сторони, виховуються а багатодітній родині, проживають з батьком, який піклується про дітей, приділяє увагу вихованню та навчанню дітей (а.с. 12, 13).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 10.12.2015 року, комісією Криворізької ЗОШ № 103 обстежено матеріально-побутові умови сімї дітей ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8 та встановлено, що батько ОСОБА_3 проживає з трьома дітьми, а мати ОСОБА_6 з сімєю не проживає, знаходиться за межами України. Умови проживання дітей задовільні, харчування достатнє, діти забезпечені всім необхідним, матеріальних проблем сімя не має, між батьком та дітьми наявне взаєморозуміння і повага (а.с. 31).

З актів від 06 грудня 2015 року, складених сусідами за місцем проживання позивача вбачається, що ОСОБА_3 разом зі своїми неповнолітніми дітьми: сином ОСОБА_14, дочками ОСОБА_15 та ОСОБА_16 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9, користується даним житлом, а ОСОБА_6 за зазначеною адресою не проживає з 01.07.2014 року (а.с. 32, 33).

З Висновку виконкому Дзержинської районної у місті ради від 07.03.2016 року щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачаться, що батько дітей позивач ОСОБА_3І матеріально утримує своїх дітей, піклується про їх виховання, навчання, всебічний розвиток, створив найкращі умови для їх проживання. Дітей забезпечено одягом, взуттям, шкільним приладдям та іграшками. Діти поводяться розкуто та у товаристві батька почуваються комфортно. В квартирі позивача зроблено сучасний ремонт, обладнано сучасними меблями та побутовою технікою (а.с. 39).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з необхідності визнання місця проживання дітей разом з батьком за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Костенка, 11/6, що буде відповідати інтересам дітей, їх фізичному та духовному розвитку.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, однак не погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав щодо визначення місця проживання дітей за місцем проживання їх батька ОСОБА_3, саме за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Костенка, 11/6.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов'язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини.

При вирішенні зазначеного спору про місце проживання дитини, колегія суддів виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо відповідального ставлення батька дітей позивача по справі, до виконання своїх обов'язків, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання, зокрема:

Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.

За Цивільним кодексом України (ст. 29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

Положенням ч. 1 ст. 161 СК України передбачено вирішення спору щодо місця проживання дітей за відсутності згоди між батьками, у судовому порядку.

Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Законодавством України закріплено обовязок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матірю у виняткових випадках.

Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дітей, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що місцем проживання дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 слід визначити місце проживання їх батька позивача ОСОБА_3, оскільки матір неповнолітніх дітей відповідач по справі ОСОБА_6 в серпні 2014 року виїхала з неповнолітніми дітьми за межі України, де мешкала в невідомих умовах та не надала суду доказів, що діти мали достатні для нормальні для проживання умови. Після повернення позивачем своїх дітей на Україну, їх батько позивач по справі ОСОБА_3 створив для проживання, виховання, навчання та розвитку дітей всі необхідні умови, в той час, як відповідач дітьми не цікавилась, продовжувала мешкати окремо від дітей і після ухвалення рішення суду в березні 2016 року, тільки у серпні 2016 року звернулась до Служби у справах дітей з заявою про те, що ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми, не підтверджуючи зазначені доводи належними доказами.

Як пояснила у судовому засіданні колегії суддів представник третьої особи, звернення відповідача у серпні та у вересні 2016 року щодо того, що позивач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми, розглянуті за засіданні служби у справах дітей. Нею були опитані діти з цього приводу та не встановлено фактів перешкод з боку позивача, які б чинились відповідачу у спілкуванні з дітьми.

Крім того, опитані апеляційним судом в судовому засіданні в присутності педагога неповнолітні діти: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 категорично заперечували проти проживання разом з матірю ОСОБА_6 та висловили прихильність до батька ОСОБА_3 та особисте добровільне побажання мешкати разом з ним.

Колегія судів вважає, що визначення місця проживання дітей разом з батьком позивачем по справі, ніяким чином не перешкоджає матері відповідачу по справі, приймати участь у вихованні дітей, їх фізичному та культурному розвитку.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, мати дітей відповідач по справі не проявляє цікавості до життя, духовного та фізичного розвитку дітей, на протязі тривалого часу з ними не спілкувалась, перебувала за межами України.

Посилання представника відповідача ОСОБА_6 на те, що позивач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Звернення до служби у справах дітей виконкому Дзержинської (на теперішній час Металургійної) районної у місті ради у серпні, вересні 2016 року з приводу того, що позивач чинить перешкоди відповідачу у спілкуванні з дітьми, не знайшло свого підтвердження.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, мати дітей відповідач у справі, самоусунулась від виконання своїх батьківських обовязків, поклавши цей обовязок виключно на батька дітей позивача у справі, втратила духовний звязок з дітьми, які у теперішній час категорично не сприймають її, не бажають мешкати та спілкуватися з нею, прихильні лише до батька, та, виходячи з найкращих інтересів дітей, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність зазначених обставин, як виняткових, для визнання місця проживання неповнолітніх дітей разом з батьком, що не позбавляє відповідача можливості виконувати свій обовязок по вихованню та утриманню дітей, оскільки вона не позбавлена права на спілкування з дітьми, турботи відносно них.

При вирішення спору, суд першої інстанції керувався принципом найкращого забезпечення інтересів дітей, закріпленого у Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року.

У звязку з чим доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено виключних обставин, за яких діти можуть біти розлучені з матірю, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того факту, що відповідач ОСОБА_6 не доглядала за дітьми та надані документи не містять даних щодо ставлення дітей до батьків, - колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з характеристик на учнів ОСОБА_9 та ОСОБА_10, діти проживають з батьком і молодшою сестричкою, до яких ставляться дружно і з любовю. Батько піклується про здоровя та навчання дітей, приділяє велику увагу їх вихованню, між членами сімї існують доброзичливі, інтелігентні стосунки, атмосфера взаємоповаги та взаєморозуміння (а.с. 12, 13). Також судом встановлено, що з 2014 року мати дітей відповідач по справі, дітьми не цікавилась, оскільки тривалий час перебувала за межами України (а.с. 123) та визначення місця проживання дітей не позбавляє відповідача права спілкування з дітьми.

Крім того, апеляційним судом в судовому засіданні в присутності педагога були опитані неповнолітні діти, які категорично заперечували проти проживання з матірю та психологічно налаштовані до батька.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що,судом не було зясовано ставлення безпосередньо ОСОБА_3 до виконання його батьківських обовязків та підстави для звернення з позовом, що призвело до неповного зясування обставин, які мають значення для справи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки свої доводи позивачем викладено в позовній заяві та підтверджено наданими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_3 чинить відповідачу ОСОБА_6 перешкоди у спілкуванні з дітьми, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не підтверджено належними доказами.

Натомість, як встановлено судом з пояснень представника третьої особи, фактів перешкод з боку позивача відповідачу у спілкуванні з дітьми, не встановлено.

Колегія суддів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не доведено обґрунтованих доводів, які б дозволяли визнати місце проживання дітей з батьком, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, після ухвалення рішення суду у березні 2016 року, тільки у серпні 2016 року відповідач ОСОБА_6 подала скаргу до Служби у справах дітей виконкому Дзержинської районної в місті ради щодо того, що позивач ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми, однак проведеною перевіркою було встановлено, що позивач таких перешкод позивачу не чинить, що підтвердила апеляційному суду представник виконкому ОСОБА_17

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримувала жодних повідомлень, повісток чи телефонограм про виклик до суду, тому взагалі не знала про розгляд цієї справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_18 була повідомлена про час та місце розгляду справи Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу 22.03.2016 року о 10.00 год. шляхом публікації оголошення в газеті «Урядовий курєр» № 34 від 20.02.2016 року, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норми процесуального права в частині ухвалення заочного рішення, колегія суддів не бере до уваги, оскільки це не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10, будучі за кордоном, відвідували школу, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки опитані в судовому засіданні колегією суддів Перепелицин Олег та Перепелицина Єлизавета пояснили, що вони дійсно відвідували школу за кордоном, однак не отримували там ніяких знань, оскільки не знають мови і не розуміли викладачів, у звязку з чим просто знаходились у приміщенні школи.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з посиланням суду в рішенні, при визначенні місця проживання дітей, на адресу місця проживання батька ОСОБА_3: м. Кривий Ріг, вул. Костенко, 11/24, оскільки діючим законодавством України, а саме положеннями ст. 161 СК України передбачено, що визначення місця проживання дитини з одним з батьків не є конкретна адреса, а є визначення особи, з якою має проживати дитина. Крім того, позивачем таких позовних вимог заявлено не було.

З урахуванням викладеного, матеріалів справи, доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з виключенням з резолютивної частини рішення суду посилання на адресу місця проживання батька ОСОБА_3: м. Кривий Ріг, вул. Костенко, б. 11, кв. 24.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року змінити, виключивши з резолютивної частини рішення суду посилання на адресу місця проживання батька ОСОБА_3: м. Кривий Ріг, вул. Костенко, б. 11, кв. 24.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

ОСОБА_19