______________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/6018/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

22.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким: визнати факт його, ОСОБА_1, спільного проживання з ОСОБА_3. Визнати за ним, ОСОБА_1, право власності в порядку спадкування за законом на ? частику двох кімнатної квартири АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_4, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29, 37 кв.м., після смерті ОСОБА_3, померлого в січні 2012 року.

Свої вимоги мотивував тим, що у січні 2012 року помер ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина.

Позивач стверджує, що він та померлий з 2002 року проживали однією сімєю, вели спільне господарство. Враховуючи похилий вік ОСОБА_3 та відсутність близьких родичів, він готував йому їжу, прибирав у квартирі, ніс витрати по придбанню ліків, продуктів харчування та предметів побуту, також ніс всі витрати повязані з утриманням квартири.

Позивач зазначає, що у звязку з тим, що він не був зареєстрованим за його постійним місцем проживання, та тим, що відповідач, який є сторонньою особою, звернувся з заявою про прийняття спадщини, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право власності на спадщину.

Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даною заявою.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судове засідання зявилась представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5, позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, звернувся до суду з заявою про визнання позову, та розгляд справи у його відсутність.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову виходячи з наступного.

Правовідносини по справі є цивільно-правовими та стосуються сімейних відносин у зв`язку з чим підлягають розгляду відповідно до положень Цивільного Кодексу України та Сімейного кодексу України.

За правилами ст. 234 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.1 ст.256 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, тощо.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 травня 1993 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому ОСОБА_4 міської Ради народних депутатів, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_2 і Петрова в м. Одесі.

05 вересня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №705/02, згідно якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив ? частину квартири АДРЕСА_3 і Петрова в м. Одесі. Даний договір було укладено на ОСОБА_4 Новій Біржі.

Позивач стверджує, що після укладання даного договору він вселився в зазначену квартиру та став проживати разом із ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_6. Вони фактично стали проживати однією сімєю та вели спільне господарство. Позивач став допомагати ОСОБА_3 та ОСОБА_6, оскільки вони були людьми похилого віку, сплачував комунальні витрати на утримання квартири та витрати з поліпшення житлових умов (поточний ремонт, тощо).

21 грудня 2004 року ОСОБА_6 померла, у звязку з чим 07 липня 2005 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 було посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_3 успадкував після смерті своєї матері ? частину двокімнатної квартири, що знаходиться в місті Одесі, по вулиці Ільфа і Петрова, буд. під № 12.

Позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_6, він разом з ОСОБА_3 залишились проживати вдвох у вищевказаній квартирі. Враховуючи похилий вік ОСОБА_3 та відсутність близьких родичів, він готував йому їжу, прибирав у квартирі, ніс витрати по придбанню ліків, продуктів харчування та предметів побуту, також ніс всі витрати повязані з утриманням квартири.

Однак, у січні 2012 року, у віці 81 років ОСОБА_3 помер, про що 07 лютого 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_4 міського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей було зроблено відповідний актовий запис за № 1334, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть ОСОБА_8 І-ЖД № 296101.

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: ? частину двокімнатної квартири, що знаходиться в місті Одесі, по вулиці Ільфа і Петрова, буд. під № 12.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

Позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_3 він залишився проживати в зазначеній квартирі, фактично прийнявши спадщину. Після звернення до нотаріуса з метою оформлення правовстановлюючих документів, йому стало відомо, що у 2012 році із заявою про прийняття спадщини звернувся громадянин ОСОБА_2, який не те що не був родичем сімї ОСОБА_3, а й жодного разу не зявився у них за їх життя.

Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Фактичний вступ в управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси.

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право.

Нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, через те, що необхідно встановити родинний зв'язок між ним та спадкодавцем та, було рекомендовано звернутись до суду.

Як встановлено у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 більш ніж пять років проживали разом однією сімєю, що зокрема підтверджується й наявністю у позивача оригіналів документів, виданих на імя померлого, а саме: лікарського свідоцтва про смерть, Свідоцтва про смерть, Свідоцтва про право на спадщину за законом, що на дуку суду, безумовно підтверджують його доводи, щодо проживання з померлим однією сімєю.

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини мають право за законом на спадкування в четвертій черзі.

Як роз'яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Судом враховані норма ст. 3 СК України, яка вказує, що сім`ю складають особи, які проживають разом, мають спільні права та обовязки.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я - це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові, солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають однин одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того з ким людина має проживати однією сім`єю.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності зі ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності.

У даному випадку судом достовірно встановлено, що ОСОБА_3 після смерті його матері належала ? частина квартири АДРЕСА_3 і Петрова в м. Одесі.

Отже, суд доходить до висновку, що позивач більш ніж пять років проживав разом однією сімєю зі спадкодавцем, та після його смерті фактично прийняв спадщину, що є підставою для визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом, так як інших спадкоємців крім нього немає, та іншої можливості оформити своє право на спадкування позивач не має.

Положеннями ст. 3 ч. 1 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягаючими задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 15, 16, 208, 212, 213, 214, 215, 218, п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України, ст.ст. 16, 328, 392, 1223, 1258, 1261, 1270 ЦК України суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав однією сімєю з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, померлим в січні 2012 року, більш ніж пять років до часу відкриття спадщини

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на ? частику двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_4, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29, 37 кв.м., після смерті ОСОБА_3, померлого в січні 2012 року.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.