Ухвала іменем україни
21 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, малолітніх: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Орган опіки та піклування Городоцької районної державної адміністрації Львівської області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх: ОСОБА_7, ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Львівської області 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що її неповнолітньому сину на підставі договору дарування на праві власності належить будинок АДРЕСА_1. На реєстраційному обліку за вказаною адресою перебувають відповідачі як члени родини, які проживають в будинку з дня народження.

У подальшому позов було доповнено, позивач в інтересах неповнолітнього сина просила виселити із будинку ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як членів сім'ї колишнього власника будинку ОСОБА_11

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 17 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області 17 травня 2016 року зазначене судове рішення в частині відмови в позові до ОСОБА_5, ОСОБА_6, малолітніх: ОСОБА_7, ОСОБА_8 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким усунуто перешкоди ОСОБА_4 в користуванні будинком та виселено із будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_6, малолітніх: ОСОБА_7, ОСОБА_8

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх: ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі договору дарування від 14 травня 2012 року № 715 (а. с. 10) став власником жилого будинку АДРЕСА_1. При цьому розпорядженням голови Городоцької районної державної адміністрації від 06 вересня 2011 року № 626 дарувальнику ОСОБА_11 надано згоду на дарування будинку.

Відповідач ОСОБА_5 зареєстрована у даному будинку з народження (1967 рік) разом з своєю донькою ОСОБА_6, 1993 рокународження. Спільно з відповідачами проживають чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_10 та їхні малолітні діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 є рідними сестрами, спірний будинок був зведений батьками сторін, за життя батьків спору щодо будинку не виникало, свідок ОСОБА_9 додав, що позивач та відповідач оплату комунальних проводили за спільною домовленістю.

Заявляючи позов, ОСОБА_3 посилалася, як на правове обґрунтування, на положення ст. ст. 316, 319, 391 ЦК України, які регулюють поняття, здійснення та захист права власності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі на правах членів сім'ї власника будинку не втратили права користування займаним приміщенням відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові до ОСОБА_5, ОСОБА_6, малолітніх: ОСОБА_7, ОСОБА_8, та виселяючи їх із будинку, зазначав, що із припиненням права власності на будинок ОСОБА_11, члени його сім'ї: ОСОБА_5, ОСОБА_6, малолітні ОСОБА_7, ОСОБА_8 втратили право користування жилим приміщенням в будинку, угоди про порядок користування даним жилим приміщенням між сторонами не досягнуто, їх проживання та реєстрація в даному будинку порушує права нового власника.

При цьому апеляційний суд також взяв до уваги і те, що договір дарування, на підставі якого перейшло право власності на будинок, не містить умов про збереження за відповідачами права користування жилим приміщенням; у в справі немає доказів наявності окремої угоди між колишнім власником будинку та відповідачами про збереження за ними права користування спірним житлом.

Разом із тим апеляційний суд вважав, що, оскільки ОСОБА_9, ОСОБА_10 до спірного жилого приміщення як члени сім'ї колишнього власника не вселялись, позовні вимоги до останніх з підстав, зазначених в позовній заяві, не підлягають задоволенню, в зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові до ОСОБА_9, ОСОБА_10 залишив без змін.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник житлового будинку, квартири згідно зі ст. 383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім᾽ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР, ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

На підставі викладеного відповідачі, будучи членами родини сім'ї позивача, набули разом з дітьми право користування будинком та, не зважаючи на договір дарування, не можуть бути позбавлені права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 9, 156, 157 ЖК Української РСР сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Передбачені ст. ст. 9, 156, 157 ЖК Української РСР обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. ст. 156, 157 ЖК Української РСР.

Відповідно до довідки Мшанської сільської ради від 06 жовтня 2015 року № 1487 (а. с. 8) відповідачі зареєстровані в житловому будинку за вищевказаною адресою разом з позивачкою та її сім'єю, отже відповідачі на правах членів сім'ї власника будинку не втратили право користування займаним приміщенням відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація та проживання відповідачів у спірному будинку перешкоджає їй вільно володіти та користуватись належним її сину ОСОБА_4 жилим будинком. При цьому двоє малолітніх: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, були зареєстровані в будинку з дня народження - уже коли власником був ОСОБА_4

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції; на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України не навів достатніх мотивів, за якими він вважав неправильними висновки цього суду, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх: ОСОБА_7, ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області 17 травня 2016 року скасувати, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 17 березня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко