У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі : головуючого судді Леміш О.М.,

при секретарі Химинець О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді скаргу ОСОБА_1З на дії Головного державного виконавця УРВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області , стягувач бакша З.З, шляхом визнання незаконною та скасування постанови про арешт майна та боржника та оголошення заборони на його відчуження, -

встановив:

ОСОБА_1З звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з вищенаведеною скаргою. Свою скаргу мотивував тим, що 26.07.2016 року на поштову адресу скаржника/боржника надійшла супровідним листом № 3-160/16 від 15.07.2016 року із Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області копія постанови про повернення виконавчого документа стягувачу по ВП № 7923379, а відповідно дане виконавче провадження знаходилось на виконанні в районному відділі державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції та було відкрите за заявою стягувача та згідно із виконавчим документом, а саме: виконавчим листом № 2п-2875 від 26.05.2008 року, виданого Ужгородським районним судом Закарпатської області про: - стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 250,00 грн., щомісячно, починаючи з 02.04.2008 року.

Наступного дня, тобто 27.07.2016 року у відповідності до ст.ст. 6, 7, 8, 11, 12 Закону України «Про виконавче провадження» скаржник/боржник в письмовій формі звернувся до головного державного виконавця Созанська М.Г. Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області із проханнями надати заявнику/боржнику можливість ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження № 7923379, а відповідно одержавши таку згоду та під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження ним було виявлені та встановлені наступні факти та обставини, що 04.09.2009 року старшим державним виконавцем Созанська М.Г. районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження по ВП № 7923379, у межах суми звернення стягнення 2 000,00 грн., а копії даних постанов були надіслані для належного їх виконання до відповідних реєструючих установ - МРЕВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області та до Ужгородського районного «БТІ», однак із супровідного листа № 3-235/09 від 04.09.2009 року районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції вбачається, що одним із «адресатів», тобто одержувачів виявляється також був і скаржник/боржник, але така постанова на поштову адресу скаржника/боржника взагалі не надходила, а відповідно скаржник/боржник не міг бути обізнаним про прийняте рішення державним виконавцем у формі винесеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2009 року ВП № 7923379 та відповідно своєчасно її оскаржити у встановленому Законом порядку.

Крім того у відповідності до винесеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2009 року ВП № 7923379 в резолютивній частині даної постанови п. № 1 визначено суму в межах якої накладено арешт на все майно боржника, що складало загальну суму 2 000,00 грн. (дві тисячі грн. 00 коп.), але ця сума заборгованості на день винесення постанови державним виконавцем не відповідала дійсності та відповідно була значно завищеною, а відповідно сума заборгованості по сплаті аліментів на 04.09.2009 року повинна була складати в межах - 290,00 грн. (двісті дев'яносто грн. 00 коп.), що підтверджує власноручно написана розписка стягувача ОСОБА_2 від 18.05.2009 року, із якої випливає той факт, що боржником проведений повний розрахунок по сплаті аліментів по 01.08.2009 року включно.

Тому, зважаючи на вищевикладені обставини, державним виконавцем поспішно було прийнято рішення, де жодних законних та правових підстав для винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2009 року ВП № 7923379 як таких не передувало.

З огляду на вищевикладене, все свідчить про те, що старшим державними виконавцями Созанська М.Г. районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції під час здійснення своїх службових обовязків всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а саме ч. 2 ч. 74 Закону України «Про виконавче провадження» не перевіривши фактичні дані про відсутність чи наявність заборгованості по аліментам за боржником, було прийнято заздалегідь поспішне рішення у формі винесеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2009 року по ВП № 7923379, що призвело фактично до порушення законних прав та інтересів скаржника/боржника.

В судове засідання скаржник не з"явився, до суду подав заяву про розгляд скарги, яку він підтримує та просить задоволити , без його участі.

Стягувач ОСОБА_2 в.В в судове засідання не з"явилась, однак до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення скарги не заперечує.

Особа, дії якої оскаржуються , в судове заясідання не з"явилась, до суду надійшло заперечення на дану скаргу від ДВС.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, приходить до висновку, що скарга із наведених у ній мотивів обґрунтована і підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 26.07.2016 року на поштову адресу скаржника/боржника надійшла супровідним листом № 3-160/16 від 15.07.2016 року із Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області копія постанови про повернення виконавчого документа стягувачу по ВП № 7923379, а відповідно дане виконавче провадження знаходилось на виконанні в районному відділі державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції та було відкрите за заявою стягувача та згідно із виконавчим документом, а саме: виконавчим листом № 2п-2875 від 26.05.2008 року, виданого Ужгородським районним судом Закарпатської області про: - стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 250,00 грн., щомісячно, починаючи з 02.04.2008 року.

Наступного дня, тобто 27.07.2016 року у відповідності до ст.ст. 6, 7, 8, 11, 12 Закону України «Про виконавче провадження» скаржник/боржник в письмовій формі звернувся до головного державного виконавця Созанська М.Г. Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області із проханнями надати заявнику/боржнику можливість ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження № 7923379, а відповідно одержавши таку згоду та під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження скаржником було виявлені та встановлені наступні факти та обставини, що 04.09.2009 року старшим державним виконавцем Созанська М.Г. районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження по ВП № 7923379, у межах суми звернення стягнення 2 000,00 грн., а копії даних постанов були надіслані для належного їх виконання до відповідних реєструючих установ - МРЕВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області та до Ужгородського районного «БТІ», однак із супровідного листа № 3-235/09 від 04.09.2009 року районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції вбачається, що одним із «адресатів», тобто одержувачів виявляється також був і скаржник/боржник, але така постанова на поштову адресу скаржника/боржника взагалі не надходила, а відповідно скаржник/боржник не міг бути обізнаним про прийняте рішення державним виконавцем у формі винесеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2009 року ВП № 7923379 та відповідно своєчасно її оскаржити у встановленому Законом порядку.

Ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні, тобто державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, до яких відносяться і виконавчі листи, що видаються судами тощо.

У відповідності до ч. 1 п. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення або в інших передбачених законом випадках.

У відповідності до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконвацем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

У відповідності до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Однак згідно із ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено порядок надсилання документів виконавчого провадження, тобто копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідним листом «простою кореспонденцією», крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що скаржнику/боржнику з районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції взагалі могли не направлятися та відповідно не доводитися процесуальні та інші документи виконавчого провадження № 7923379, зокрема винесена державним виконавцем постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2009 року по ВП № 7923379, які виносилися та формувалися під час провадження виконавчих дій безпосередньо державним виконавцем, оскільки якщо такі і направлялися то тільки виключно «простою кореспонденцією» але чомусь до скаржника/боржника так і не доходили .

Ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає початок примусового виконання рішень, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є:

звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

- звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

- вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

- інші заходи, передбачені рішенням.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів, а відповідно у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернуто на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника.

Ч.ч. 3-4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувача і боржника.

Окрім наведеного, встановлено , що у відповідності до винесеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2009 року ВП № 7923379 в резолютивній частині даної постанови п. № 1 визначено суму в межах якої накладено арешт на все майно боржника, що складало загальну суму 2 000,00 грн. (дві тисячі грн. 00 коп.), однак ця сума заборгованості на день винесення постанови державним виконавцем не відповідала дійсності та відповідно була значно завищеною, а відповідно сума заборгованості по сплаті аліментів на 04.09.2009 року повинна була складати в межах - 290,00 грн. (двісті дев'яносто грн. 00 коп.), що підтверджує власноручно написана розписка стягувача ОСОБА_2 від 18.05.2009 року, із якої випливає той факт, що боржником проведений повний розрахунок по сплаті аліментів по 01.08.2009 року включно.

Тому, зважаючи на вищевикладені обставини, державним виконавцем поспішно було прийнято рішення, де жодних законних та правових підстав для винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2009 року ВП № 7923379 як таких не передувало.

З огляду на вищевикладене, старшим державними виконавцями Созанська М.Г. районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції під час здійснення своїх службових обовязків всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а саме ч. 2 ч. 74 Закону України «Про виконавче провадження» не перевіривши фактичні дані про відсутність чи наявність заборгованості по аліментам за боржником, було прийнято заздалегідь поспішне рішення у формі винесеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2009 року по ВП № 7923379, що призвело фактично до порушення законних прав та інтересів скаржника/боржника.

Стаття 83 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначає контроль за законністю виконавчого провадження, тобто контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. А відповідно до ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобовязати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

У відповіності до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Крім того, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14 чітко визначено, що при розгляді справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та за зверненнями учасників виконавчого провадження суди мають керуватися положеннями ст. 55 Основного Закону Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, гл. 31-Г ЦПК України, іншим законодавством, яким врегульовано ці питання.

У відповідності до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Відповідно до Розділу VI ЦПК України Суд уповноважений здійснювати захист прав та інтересів громадян в процесі виконання судових рішень. Так, згідно ст. 383 ЦПК України Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи, а у відповідності до ч. 2 ст. 384 ЦПК України така скарга подається до суду, який видав виконавчий документ, тобто до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

У відповідності до п. 1 ч.1 ст. 385 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, а у відповідності до ч. 2 ст. 385 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 386 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржується. Якщо заявник, державний виконавець або інша посадова особа державної виконавчої служби не можуть зявитися до суду з поважних причин, справу може бути розглянуто за участю їх представників. Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржується, не працює на попередній посаді, він залучає до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення прав чи свобод заявника.

За результатами розгляду справи, як передбачено нормою ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

У відповідності до ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Натомість, згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 2 ст. 213 ЦПК України законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

У відповідності до ч. 3 ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, необхідним є зазначити , що про факт порушення прав скаржника, останній дізнався 27.07.2016 року, а тому у відповідності до ст. 72 ЦПК України передбачено наслідки пропущення процесуальних строків та чітко визначено, - право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку, а у відповідності до ст. 73 ЦПК України передбачено поновлення та продовження процесуальних строків та визначено, - суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Таким чином, суд прийшов до висновку про задоволення такого клопотання та поновив скаржнику строк звернення до суду.

Це також регламентовано п. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто граничний строк у скаржника для звернення до суду припадає на дату - 08.08.2016 року.

На підставі наведеного, керуючись вимогами ст.ст.

УХВАЛИВ

Скаргу задовольнити.

Визнати незаконною та скасування постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2009 року ВП № 7923379, яка була винесена на підставі відкритого виконавчого провадження із виконання виконавчого листа № 2п-2875 від 26.05.2008 року, виданого Ужгородським районним судом Закарпатської області про: - стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 250,00 грн., щомісячно, починаючи з 02.04.2008 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п"яти днів з дня її проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_4