РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Губської Я.В.
при секретарі Балан Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 , треті особи: Фонд державного майна України, товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «РАЙВЕЛ» про визнання права власності, витребування майна з чужого володіння, відшкодування витрат
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно вимог ст. 121 Конституції України прокуратура покликана захищати інтереси держави і шляхом звернення до суду з позовом реалізує ці повноваження. Відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 прокурори вправі звертатись до суду з позовами в інтересах держави.
Вказує, що на підставі розпорядження Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно» від 10.12.2008 №2776, видано свідоцтво серії НОМЕР_2 та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , в яких міститься запис про реєстрацію права державної власності на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 , у тому числі на нежитлові будівлі літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м; літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м; літ. В-1 загальною площею 48,8 кв. м; літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м; літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м. У подальшому рішенням Міністра оборони України від 23.01.2009 №655 та розпорядженням начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 28.01.2009 №303/22/1/34 будівлі і споруди військового містечка № НОМЕР_4 передані на баланс військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).
Разом з тим, колишній директор Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України Мельник П.С., діючи від імені Міністерства оборони України, уклав з ТОВ «ПМЗ «Райвел» договір «Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю» від 27.03.2007 № 1. Також, вказані вище особи уклали додаткові угоди від 03.10.2008 №4 та 09.10.2008 №7, якими фактично змінено істотні умови договору інвестування та передбачено відчуження військового майна, що перебуває на обліку у підрозділах військово-медичної служби ЗС України в обмін на суму інвестиційних внесків. Також, додатковими угодами передбачено одноосібну передачу ОСОБА_2 у власність ТОВ «ПМЗ «Райвел»» нерухомого військового майна військових містечок, у тому числі військового містечка № НОМЕР_4 .
Станом на теперішній час спірне майно перебуває у власності фізичної особи ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2009 №230, укладеного між останнім та ТОВ «ПМЗ «Райвел»». Однак, рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Вказана норма кореспондується із змістом п. 6 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна ЗС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 № 1919 (редакція чинна на момент відчуження військового майна), згідно з якою рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна.
Обставини нікчемності інвестиційної угоди від 27.03.2007 та додаткових угод встановлені під час розгляду Харківським апеляційним господарським судом у справі №60/158-08 за позовом ТОВ «Союз-Метал» до ТОВ «ПМЗ «Райвел»» про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, серед іншого і майна військового містечка № НОМЕР_4 , та зустрічним позовом ТОВ «ПМЗ «Райвел»» про визнання права власності на вказане нерухоме майно.
Постановою суду апеляційної інстанції від 28.03.2016 скасовано рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено зустрічні позовні вимоги щодо визнання права власності на спірне майно, та в цій частині прийнято нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.
Відповідно до вимог ст. 121 Конституції України, ст. 45 ЦПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 216, 228, 328,3 30, 386, 387, 388 ЦК України просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити позов заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) та визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , витребувати у відповідача в державну власність спірні будівлі та споруди та передати їх військово - медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ), відшкодувати судові витрати.
Представник Кабінету Міністрів України в судовому засіданні позовні вимоги заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора підтримав та просив їх задовольнити, подавши до суду письмові пояснення.
Представник Міністерства оборони України під час розгляду справи підтримав позовну заяву та просив її задовольнити, подавши до суду письмові пояснення (а.с. 74-79).
Представник військово-медичного клінічного центру Північного регіону в судовому засіданні позовні вимоги заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, подавши до суду письмові пояснення.
Представник відповідача ОСОБА_1 під час розгляду справи не погодився з позовними вимогами, надавши до суду письмові заперечення (а.с. 134-139). Також, просив застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити у зв*язку зі спливом строку звернення до суду.
Представники третіх осіб - Фонду державного майна України, ТОВ «ПМЗ «РАЙВЕЛ» в судове засідання не з*явились, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, ніяких заяв до суду не подали, у зв*язку з чим суд розглядає справу у їх відсутність.
Суд, вислухавши учасників судового розгляду. дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що на підставі розпорядження Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно» від 10.12.2008 року №2775 було видано свідоцтво серії НОМЕР_2 та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , в яких міститься запис про реєстрацію права державної власності за Державою Україна на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 , у тому числі на нежитлові будівлі літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м; літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м; літ. В-1 загальною площею 48,8 кв. м; літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м; літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м. (а.с. 18,34-35)
У подальшому рішенням Міністра оборони України від 23.01.2009 року №655 та розпорядженням начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 28.01.2009 року №303/22/1/34 будівлі і споруди військового містечка № НОМЕР_4 передані на баланс військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ). (а.с. 19-24).
Листом т.в.о. начальника КЕВ м. Харкова від 29.01.2009 року №256 скеровано командиру військової частини НОМЕР_1 акти прийому-передачі основних засобів (форма 03-1), відомості зносу основних засобів та свідоцтва про право власності на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_4 . (а.с. 25).
Начальник військово-медичного клінічного центру Північного регіону 30.01.2009 року направив на адресу Харківського бюро технічної інвентаризації правовстановлюючі документи на спірне майно. Таким чином, вчинення вказаних дій свідчить про реалізацію установами та організаціями Міністерства оборони України повноважень з оперативного управління спірним майном.
Разом з тим судом встановлено, що 27.03.2007 року директор Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України Мельник П.С., діючи від імені Міністерства оборони України, уклав з ТОВ «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел» договір № 1 Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю. (а.с. 9-13).
Метою даного договору вказано - підвищення рівня матеріально-технічного, технологічного та медичного оснащення військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності, площею 3,59 га по АДРЕСА_2 . Пунктом 1.2 договору визначено, що предметом договору є правове регулювання участі сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, а також здійснення будівельних робіт та введення об`єкта в експлуатацію.
Також, 03.10.2008 року та 09.10.2008 року були укладені додаткові договори до договору № 1 Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27.03.2007 року, якими фактично змінено істотні умови договору інвестування та передбачено відчуження військового майна, що перебуває на обліку у підрозділах військово-медичної служби ЗС України в обмін на суму інвестиційних внесків. Також, додатковими цими угодами було передбачено одноосібну передачу ОСОБА_2 у власність ТОВ «ПМЗ «Райвел»» нерухомого військового майна військових містечок, у тому числі військового містечка № НОМЕР_4 . (а.с. 14-15).
Згідно рішення господарського суду Харківської області від 15.12.2008 року у справі №60/158-08 за ТОВ «ПМЗ «Райвел» визнано право власності на нерухоме майно, розташоване в м. Харкові, в тому силі і на майно: - нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м. (поліклініка), нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м. (технічна будівля), нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м. (склад), нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м. (склад), нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м. (технічна будівля).
Судом встановлено, що станом на теперішній час спірне майно перебуває у власності фізичної особи ОСОБА_1 відповідача по даній справі на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2009 року №230, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПМЗ «Райвел» та зареєстрованого в Реєстрі 04.03.2009 року. (а.с. 17).
Згідно представлених суду відомостей рішення господарського суду Харківської області від 15.12.2008 року у справі №60/158-08 скасовано згідно постанови Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року та в задоволенні вимог про визнання за ТОВ «ПМЗ «Райвел» права власності на нерухоме майно, розташоване в м. Харкові, в тому силі і на майно: - нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м. (поліклініка), нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м. (технічна будівля), нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м. (склад), нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м. (склад), нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м. (технічна будівля) відмовлено. (а.с. 36-51).
Дана постанова Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року є чинною та даних про її скасування суду не надано під час розгляду справи. (а.с. 179-193).
Згідно із ст. 121 Конституції України ( в ред. станом на час звернення до суду) прокуратура покликана захищати інтереси держави і шляхом звернення до суду з позовом реалізує ці повноваження.
Відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 прокурори вправі звертатись до суду з позовами в інтересах держави.
Відповідно до п.11 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набув чинності 30.09.2016 року представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню".
Згідно вимог ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Статтею третьою передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління.
Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління. З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням (ч. 2 ст. 3 цього Закону). Протиправне відчуження військового майна, яке забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, ставить під загрозу виконання останнім завдань із підтримання бойової, мобілізаційної готовності та боєздатності військових формувань, а також забезпечення Міністерством оборони України ефективного адміністративного управління, чим порушуються інтереси держави.
Згідно із ст. 6 вказаного Закону, відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.
Вказана норма кореспондується із змістом п. 6 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 року № 1919 (редакція чинна на момент відчуження військового майна), згідно з якою рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна.
Таким чином, суд погоджується з доводами позивача щодо відчуження спірного майна директором структурного підрозділу Міністерства оборони України на підставі наведених вище угод не уповноваженим суб`єктом та з порушенням спеціального порядку реалізації такого майна.
При цьому, інвестиційна угода та додатки до неї за своєю правовою природою є угодами про відчуження нерухомого майна, а відсутність рішення Кабінету Міністрів України про розпорядження спірним майном свідчить про те, що зазначені правочини укладені поза волею компетентного органу державної влади, а отже без належних повноважень з боку відчужувача спірного майна.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до Конституції України, ст. ст. 386, 387 ЦК України держава забезпечує захист права власності. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.
У підпункті 3 частини 1 ст. 388 ЦК України зазначено, якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України від 07.02.2014 року №14 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).
Системним аналізом вказаних норм, слід дійти висновку, що право власності на спірне майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
З наведених вище фактичних обставин вбачається, що уповноважений орган рішення про відчуження нерухомого військового майна не приймав та не виражав в інший спосіб волевиявлення, а отже наявні підстави для його витребування.
Крім того, слід зазначити що згідно з положеннями пунктів 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 визначено, що правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності, правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності є правочини, що порушують правовий режим обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо, а нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Оцінюючи ступінь протиправності інвестиційної угоди від 27.03.2007 та додаткових угод до неї, слід зазначити, що декларовані в ній мета і предмет прямо суперечать створеним наслідкам вибуття майна з державної власності і втрата його спеціального статусу, відчуження майна відбулось не уповноваженим суб`єктом та в обхід визначеного законом порядку, внаслідок відчуження цього майна можливість його використання за функціональним призначенням оборонним відомством втрачено, а отже ускладнено виконання останнім завдань із забезпечення на належному рівні оборони держави та її територіальної цілісності. Так, обставини очевидно вказують на антипублічний та протиправний характер угод, на підставі яких було відчужено спірне майно, а отже в силу ст. 228 ЦК України є нікчемним.
Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, наявність не скасованого правочину, на підставі якого з володіння держави вибуло спірне майно, не може бути перепоною у задоволенні позовної заяви прокуратури.
Обставини нікчемності інвестиційної угоди від 27.03.2007 та додаткових угод встановлені під час розгляду Харківським апеляційним господарським судом у справі №60/158-08 за позовом ТОВ «Союз-Метал» до ТОВ «ПМЗ «Райвел»» про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, серед іншого і майна військового містечка № НОМЕР_4 , та зустрічним позовом ТОВ «ПМЗ «Райвел»» про визнання права власності на вказане нерухоме майно.
Таким чином, суд, дослідивши усі представлені сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, приходить до висновку, що у Держави Україна в особі Міністерства оборони України виникло право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м., нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м., нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м., нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м., нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м. з 11.12. 2008 року, тобто з моменту реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Під час розгляду справи встановлено, що нерухоме майно - нежитлова будівля літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м., нежитлова будівля літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м., нежитлова будівля В-1 загальною площею 48,8 кв.м., нежитлова будівля літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м., нежитлова будівля літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м. по АДРЕСА_1 вибуло з володіння Держави Україна в особі Міністерства оборони України не з його волі іншим шляхом.
Підставою вибуття нерухомого майна з володіння Держави Україна в особі Міністерства оборони України стало рішення господарського суду Харківської області від 15.12.2008 року у справі №60/158-08, яке в подальшому було скасовано постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року.
При цьому, також суд звертає увагу на те, що відомостей про реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «ПМЗ «Райвел» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було та немає.
Дані обставини свідчать про те, що речове право Держави України в особі Міністерства оборони України підлягає захисту шляхом витребування майна у набувача цього нерухомого майна на підставі договору купівлі - продажу від 26.02.2009 року ОСОБА_1 відповідно до вимог ч.1 ст. 388 ЦК України. Доказів на спростування зазначеного суду під час розгляду справи не надано.
Стосовно доводів представника відповідача щодо відсутності повноважень військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) суд зазначає, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) є державною організацією (установою, закладом) і належить до сфери управління (підпорядкування) Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України. Відповідно до коду КВЕД основним видом діяльності визначено діяльність лікарняних закладів, у тому числі діяльність у сфері оборони.
Таким чином, спірні будівлі є військовим майном (державною власністю) та перебували на балансі ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) з 29.01.2009 (підстави - рішенням Міністра оборони України від 23.01.2009 № 655 та розпорядженням начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 28.01.2009 № 303/22/1/34).
Також, є безпідставними доводи відповідача стосовно того, що прокурор не має підстав для звернення до суду та обставини наявності реєстрації права власності станом на теперішній час майна за відповідачем є перепоною для задоволення позовних вимог та витребування майна з володіння відповідача.
Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача, крім іншого, просить застосувати строк позовної давності.
Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності складає три роки. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.
Розглянувши всі доводи сторін та матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що підстав для застосування вимог ст. 267 ЦК України немає і доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки позивач участі під час розгляду справи №60/158-08 не приймав, про обставини, викладені в позові дізнався лише під час апеляційного оскарження в 2016 році, а тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.
Усі вищезазначені обставини свідчать про те, що позовні вимоги заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України відшкодуванню підлягають понесені судові витрати.
Керуючись ст.ст. 10,11,60,88,169,209,212-215,218 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити.
Визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м., нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м., нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м., нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м., нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м.
Витребувати у ОСОБА_1 в державну власність будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м., нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м., нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м., нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м., нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м. та передати їх військово - медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя :