Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2731/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

15 вересня 2016 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.

при секретарі Бузун Л.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №0 від 27 жовтня 2006 року удаваним і доведення відсутності заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк», -

встановив:

ПАТ «УкрСиббанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3Д про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Свій позов обґрунтовує тим, 27 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту №0.

Відповідно до умов п.п. 1.1., 1.2., 1.3. кредитного договору, позивач надав ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті в сумі 26000 доларів США, а ОСОБА_2 зобовязалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 26 жовтня 2016 року, згідно з графіком погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору), якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту проценти за користування кредитом у розмірі 11,80%річних. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 131300 грн. за курсом НБУ на день укладання цього договору.

Відповідно до п.1.5. кредитного договору, банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника №4400 в АКІБ «УкрСиббанк» для подальшого використання за цільовим призначенням: на поточні потреби.

27 жовтня 2006 року банком було перераховано грошові кошти у сумі 26000 доларів США на рахунок №4400 ОСОБА_2 з призначенням платежу: кредитні кошти згідно кредитного договору №0 (ордер-розпорядження №1).

Також заявою на видачу готівки №11 від 27 жовтня 2006 року підтверджується видача з поточного рахунку №4400 та отримання позичальником суми кредиту.

Відповідно додатку №1 до кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.

Погашення нарахованих процентів згідно з п. 1.3.4. кредитного договору відбувається з 01 по 20 (включно) число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти.

Згідно з п.4.1. кредитного договору, позичальник зобовязався використати кредит на зазначені у цьому договорі цілі, повернути одержаний кредит та сплатити нараховані банком проценти, комісії та інші платежі у порядку та терміни встановлені договором.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за користування.

Позивач виконав взяті на себе зобовязання в повному обсязі. ОСОБА_2 всупереч умов кредитного договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобовязання.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України кредитор має право вимагати дострокового повернення всієї суми позики та сплати відсотків, у випадку, якщо позичальник прострочив повернення чергової частини позики, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами. Відповідно до п.5.5. кредитного договору у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Згідно з п.4.6. кредитного договору, позичальник зобовязався достроково повернути суму кредиту та сплатити нараховані проценти, комісії у випадках встановлених п.п.2.3, 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. кредитного договору та/або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 11 цього договору.

Відповідно до умов п.7.3. кредитного договору та у відповідності до ст.611 ЦК України при порушенні позичальником вимог п.2.3, 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. кредитного договору, банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Так, в звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, позивачем на адресу ОСОБА_2 було направлено вимогу про усунення порушень умов кредитного договору, проте вимогу банку було проігноровано та до цього часу ОСОБА_2 зобовязання щодо погашення заборгованості по наданому кредиту не виконані.

У разі порушення зобовязання настають такі правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК України). При цьому ст. 550 ЦК України наголошує, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

Згідно з п.7.1. кредитного договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню у наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, і розраховується за методом «факт/360».

Банк має право на застосування пені, починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобовязання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем.

Таким чином, станом на 9 березня 2016 року заборгованість ОСОБА_2 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 4730,90 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 125 355,27 гривень - заборгованість по кредиту та процентам та 14010,63 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких: 4 117,34 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 109 097,69 гривень - заборгованість за кредитом; 613,56 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 16 257,58 гривень - заборгованість за відсотками; 11 612,38 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 2398,25 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками.

В якості забезпечення зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором, 27 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №54107, відповідно до умов яких поручитель зобовязався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, як існуючих в теперішній час, так і тих що можуть виникнути в майбутньому.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ст.553 ЦК України). Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до умови п. 1.3 договору поруки поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної суму боргу (в тому числі суми кредиту), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених в кредитному договорі.

Умовами п.3.1 договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором.

Відповідно п.1.4. договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

У випадку невиконання боржником своїх зобовязань за основним договором банк має право предявити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обовязковими до виконання на перший день, з моменту невиконання своїх зобовязань позичальником по кредитному договору (п.2.2 договору поруки).

Відповідно до п.2.3. договору поруки, поручитель зобовязаний виконати свої зобовязання на користь кредитора в термін, визначений п.2.2. договору поруки, шляхом перерахування суми заборгованості позичальника на рахунки вказані кредитором. Однак зазначену вимогу ОСОБА_3 виконано не було.

Умовами п.3.3. договору поруки встановлено, що за невиконання поручителем вимоги, предявленої згідно з п.2.2. договору і в зазначені в цьому пункті терміни, поручитель сплачує кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент затримки виконання зобовязань за кожен день затримки.

У звязку з порушенням позичальником строків повернення кредиту та нарахованих за користування кредитними коштами процентів, у порядку визначеному п.2.2 договору поруки, банком на адресу поручителя було направлено вимогу. В цій вимозі банк повідомив про порушення позичальником виконання грошових зобовязань за кредитним договором, суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягає сплаті, строки виконання зобовязання, та вимагав від поручителя виконання зобовязання відповідно до умов кредитного договору. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року, яка виникла станом на 9 березня 2016 року в сумі 4730,9 доларів США та 14010 грн. 63 коп. Стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 2090 грн. 49 коп.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися в суд з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №0 від 27 жовтня 2006 року удаваним і доведення відсутності заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк».

Зустрічний позов обгрунтовують тим, що 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту №0.

Відповідно до п.1.1. - 1.3. кредитного договору, відповідач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобовязання надати ОСОБА_2, грошові кошти в сумі 26000 доларів США строком з 27 жовтня 2006 року до 26 жовтня 2016 року, та сплати процентів у розмірі 11,8 %.

У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК України).

За положеннями ч.1 ст.203 ІІК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягай згоди хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем.

Також, відповідно до п.1.1. та п. 1.3.1. кредитного договору, відповідач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобовязання надати позичальнику кошти в сумі 26000 доларів США. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 131300 грн., з оплатою за процентною ставкою 11,8% проценти річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості не пізніше 26 жовтня 2016 року, на умовах, визначених цим договором. А саме, із сплатою за користування кредитом за перші 30 календарних днів 11,8% річних.

Тобто, договір встановлює процентну ставку на перші 30 днів - 11,8 % річних і по закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду (п.9.2 умов договору). Крім того, банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення. Вважає, що п.9.2. кредитного договору є несправедливим.

З 20 травня 2005 року вона була клієнтом ВАТ «Мегабанк», де мала кредит в національній валюті. Їй зателефонували з відділення № 362 АКІБ «Укрсиббанк», запропонували перекредитуватися на більш «вигідних» для неї умовах. Також зазначили, що під заставу нерухомості вона можу отримати кошти в розмірі 75% від її ринкової вартості.

Не розуміючи всіх тонкощів у кредитних правовідносинах, вона погодилась на отримання кредиту в іноземній валюті. Таким чином, представник відділення АКІБ «Укрсиббанк» заплатив її заборгованість за кредитом ВАТ «Мегабанк». Заборгованість була у гривні і складала 56000 грн., що зазначено в заяві на видачу кредиту, доданої до позовної заяви ПАТ "Укрсиббанк". Тобто, фактично вона отримала кредит двома частинами - одна в гривні - 56000 грн., друга в доларах США - приблизно 15000 доларів СІНА. Нажаль, в договорі кредитування ні слова не сказано про механізм отримання кредиту, що є підставою вважати такий договір удаваним.

Також, згідно з додатком №1 до договору банківського рахунку №11066273-П/362 від 27 жовтня 2006 року, пунктів 1 та 2, банк відкриває клієнту поточні рахунки №4400 та №4401, відповідно, у національній валюті.

Згідно зі ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Цей двохсторонній кредитний правочин є удаваним, бо він підміняє собою справжній правочин купівлі-продажу валюти для її подальшого використання просто на споживчі цілі, які в договорі не конкретизовані і той факт, що фактично видано було не 26000 доларів США, а 56000 грн. і 15000 доларів США.

Сам кредитний правочин, предметом якого є видача кредиту із його тілом в іноземній валюті, має бути визначеним як удаваний, що і надасть підставу для використання правила, яке є предметом статті 235 ЦК України.

Удавані правочини можуть бути вчинені як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування незаконного правочину. За таких обставин, у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, адже в ньому зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею.

Згідно ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч.1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Згідно з ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Частиною 2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом та використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такими законами є Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Банк не мав ні генеральної, ні індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті.

У листі НБУ № 28-110/1941-3601 від 2 березня 2000 року вказується на те, що згідно з п.4(г) ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», використання іноземної валюти на території України як застави потребує отримання індивідуальної ліцензії НБУ. Отже, наявність у банку генеральної ліцензії не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно із ст. 5 Декрету мають проводитись лише на підставі індивідуальної ліцензії НБУ. У АКІБ «Укрсиббанк» була тільки банківська ліцензія і дозвіл для ведення банківської діяльності, згідно Закону України «Про банки і банківську діяльність». А для видачі кредитів в іноземній валюті, згідно Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року потрібна індивідуальна ліцензія для використання іноземної валюти як засобу застави і платежу.

Всі нормативні акти чинного законодавства доводять необхідність отримання індивідуальної ліцензії при використанні іноземної валюти як засобу платежу.

На даний момент вона виплатила банку 36 946,38 доларів США. Це 142,31% від суми, що вона отримала. Тобто переплата становить 42,31% , що складає 10946,38 у доларах США. У національній валюті вона виплатила 272 455 грн. 15 коп. , що становить 207,50% від еквіваленту кредиту. Переплата становить 107,50%, тобто 141155 грн.15 коп. від отриманих 131300 грн.

Всі факти, наведені вище, без сумніву підкреслюють, що кредитний договір № 0 від 27 жовтня 2006 року є удаваним і що вона повністю розрахувалася з ПАТ «Укрсиббанк». Про цей факт свідчать електронні довідки зі Star24, де зазначено, що у неї відсутні діючі кредити і поточні рахунки мають позитивний баланс, що було б неможливо при наявності заборгованості.

Також, вона отримала відповідь на свій запит від НБУ, з якої вбачається, що станом на 21 квітня 2016 року в ЄІС «Реєстр позичальників» відсутня інформація щодо простроченої заборгованості ОСОБА_2 перед банками України.

Просили суд прийняти до розгляду зустрічну позовну заяву про захист прав споживача та визнання кредитного договору 0 від 27 жовтня 2006 року удаваним. Застосувати наслідки удаваного правочину. Визнати відсутність заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсиббанк».

Крім цього ОСОБА_3 надав до суду письмове заперечення в якому проти задоволення первинного позову заперечував. В запереченні вказує на те, що позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» є необгрунтованими. Зазначив, що в договорі поруки, укладеному між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк» сторонами не було встановлено строк дії цього договору поруки - з відповідним настанням усіх наслідків, передбачених ч.4 ст. 559 ЦК України.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобовязання за договором поруки у звязку з припиненням такого зобовязання поручителя.

Виходячи з тотожної природи зобов'язань, які регулюються реченнями першим і третім частини четвертої статті 559 ЦК України та реченням другим частини четвертої цієї статті, правову конструкцію частини четвертої статті 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобов'язань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути пише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки пред'явлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобов'язання.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п'ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений з поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом

Таким чином, непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

В судовому засіданні представник позивача вимоги за первинним позовом підтримав просив їх задовольнити повністю. Проти задоволення зустрічного позову заперечував.

В судовому засіданні ОСОБА_2, яка діяла особисто, та як представник ОСОБА_3 зустрічний позов підтримала, просила його задовольнити. Проти задоволення первинного позову заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

27 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту №0.

Відповідно до умов п.п. 1.1., 1.2., 1.3. кредитного договору, позивач надав ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті в сумі 26000 доларів США, що є еквівалентом 131300 грн. за курсом НБУ на день укладання цього договору а ОСОБА_2 зобовязалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 26 жовтня 2016 року, згідно з графіком погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору), якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту проценти за користування кредитом у розмірі 11,80%річних.

Відповідно до п.1.5. кредитного договору, банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника №4400 в АКІБ «УкрСиббанк для подальшого використання за цільовим призначенням: на поточні потреби.

Зазначена умова договору є результатом домовленості сторін, міститься в умовах договору та є обовязковою в силу наведених норм цивільного законодавства.

Погашення нарахованих процентів згідно з п. 1.3.4. кредитного договору відбувається з 01 по 20 (включно) число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти.

Згідно з п.4.1. кредитного договору, позичальник зобовязався використати кредит на зазначені у цьому договорі цілі, повернути одержаний кредит та сплатити нараховані банком проценти, комісії та інші платежі у порядку та терміни встановлені договором.

Згідно з п.4.6. кредитного договору, позичальник зобовязався достроково повернути суму кредиту та сплатити нараховані проценти, комісії у випадках встановлених п.п.2.3, 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. кредитного договору та/або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 11 цього договору.

Відповідно до п.п.5.3., 5.5. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору. У випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання виконання забезпечення зобовязання позичальника за цим договором , банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій в порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Згідно з п.7.1. кредитного договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню у наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, і розраховується за методом «факт/360».

Банк має право на застосування пені, починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення Позичальником терміну виконання свого грошового зобовязання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем.

Відповідно до умов п.7.3. кредитного договору та у відповідності до ст.611 ЦК України при порушенні Позичальником вимог п.2.3, 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. кредитного договору, банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Відповідно до п.п.8.2., 9.13 кредитного договору позичальник підписанням даного договору підтвердив свою здатність виконувати умови даного договору, що кредитний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обовязковими для позичальника, що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обовязки за цим договором, і погоджується з ними.

В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором №0, 27 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №54107.

Відповідно до п.1.1. договору поруки ОСОБА_3, як поручитель зобовязується перед АКІБ «УкрСиббанк», як кредитором відповідати за виконання ОСОБА_2, як позичальником усіх її зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №0 від 27 жовтня 2006 року, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Пунктом 1.2. договору поруки передбачено, що поручителю добре відомо усі умови вищеназваного кредитного договору, укладеного між кредитором і позичальником, в тому числі: сума договору 26000 доларів США, термін повернення кредиту-26 жовтня 2016 року, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту, відповідного до кредитного договору; процентна ставка-11,8 % річних; термін і порядок сплати процентів згідно п.1.3. кредитного договору; штрафні санкції згідно п.7.6. кредитного договору; інші умови згідно з кредитним договором.

Відповідно до п.1.3. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів, за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за оплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених у вищеназваному кредитному договорі.

Відповідно до п.1.4. договору відповідальність поручителя і позичальника є солідарною.

Пунктом 3.2. договору поруки передбачено, що порука припиняється з припиненням всіх зобовязань позичальника по вищеназваному кредитному договору.

В судовому засіданні встановлено, що 27 жовтня 2006 року банком було перераховано грошові кошти у сумі 26000 доларів США на рахунок № 4400 ОСОБА_2 з призначенням платежу: кредитні кошти згідно кредитного договору №0 ( ордер - розпорядження №1).

Також, заявою на видачу готівки № 11 від 27 жовтня 2006 року підтверджується видача з поточного рахунку № 4400 та отримання позичальником суми кредиту в розмірі 26000 доларів США, що є еквівалентом 131000 грн. Ця заява на видачу готівки підписана ОСОБА_2

Так, згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), та в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу.

Статтями 526 та 629 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_2, станом на 9 березня 2016 року становить 4 730,90 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 125 355,27 гривень - заборгованість по кредиту та процентам та 14 010,63 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких: 4 117,34 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 109 097,69 гривень - заборгованість за кредитом; 613,56 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 16 257,58 гривень - заборгованість за відсотками; 11 612,38 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 2 398,25 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 вказує на те, що непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням. Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України за відсутності в договорі поруки встановленого строку договору поруки порука припиняється, оскільки банк протягом шести місяців від дня настання строку основного зобовязання не звернувся до суду з позовом.

Разом з тим, суд вважає таке твердження представника відповідача безпідставним, виходячи з наступного.

Частина 4 статті 559 Цивільного кодексу України визначає, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що позичальник почала не виконувати зобовязання зі сплати кредиту з 21 червня 2015 року. Так, 17 березня 2015 року ОСОБА_2 був здійснений останній платіж за тілом кредиту в сумі в розмірі 417, 80 доларів США як і передбачено графіком за березень, наступний платіж мав відбутися в квітні 2015 року. В квітні 2015 року платежі не здійснювалися, а наступний платіж відбувся 6 травня 2015 року в розмірі 10 доларів США (погашення відсотків), що менше ніж передбачено графіком погашення кредиту.

Згідно графіку повернення кредиту наступний платіж мав би відбутися 20 червня 2015 року. Отже відповідачка не виконує умови кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків саме з 21 червня 2016 року.

Пунктом 11.1 кредитного договору передбачено, що відповідно до ст.ст. 526,611 ЦІК України сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п. п.п.2.3, 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси без попереднього повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін поверхня кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Зазначене у п.11.1. повідомлення (вимога) банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється курєром на адресу позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору.

3 листопада 2015 року ПАТ «УкрСиббанк», рекомендованим листом звернувся з досудовою вимогою до ОСОБА_2, в якій повідомив останню, що нею не виконуються умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитним коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни. Станом на 2 листопада 2015 року заборгованість перед банком складає 4491,97 доларів США заборгованість по кредиту та процентам, 4578 грн. 73 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості. У вказаній вимозі банк вимагає протягом 31 одного календарного дня з моменту отримання цієї вимоги погасити прострочену заборгованість за кредитним договором, в іншому випадку на 32 календарний день з дати одержання вимоги термін дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит будуть визнанні такими, що настали, а кредит і плата за кредит обовязковими до повернення і сплати в повному обсязі.

Вказана вимога отримана ОСОБА_2 особисто 5 листопада 2015 року, що підтверджується її підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

3 листопада 2015 року ПАТ «УкрСиббанк», рекомендованим листом звернувся з досудовою вимогою №26-52-768 до ОСОБА_4, в якій повідомив останню, що ОСОБА_2 не виконуються умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитним коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни. Станом на 2 листопада 2015 року заборгованість перед банком складає 4491,97 доларів США заборгованість по кредиту та процентам, 4578 грн. 73 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості. У вказаній вимозі банк просить поручителя погасити заборгованість ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 жовтня 2006 року.

Таким чином, ПАТ «Укрсоцбанк», відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання 20 червня 2015 року, пред'явив вимогу до поручителя про стягнення суми боргу.

Крім того, суд враховує, що отримавши вимогу банку 5 листопада 2015 року, ОСОБА_2, відповідно до умов п.11.1. кредитного договору повинна була до 5 грудня 2015 року (31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення) усунути порушення за кредитним договором, чого не зробила. У звязку з цим, починаючи з 6 грудня 2015 року термін повернення кредиту є таким, що настав.

Отже, надіславши вимогу до ОСОБА_2, яку остання отримала 5 листопада 2015 року, банк змінив тим самим строк виконання зобовязання за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року з 26 жовтня 2016 року до 6 грудня 2015 року (32 день з моменту отримання вимоги).

Таким чином, строк виконання зобовязання за кредитним договором у боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 настав 6 грудня 2015 року.

Враховуючи те, що відповідачами не була виконана вимога банку про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, 18 березня 2016 року банк звернувся до відповідачі з вказаним позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Верховним судом України під час розгляду справи № 6-990цс15 від 27 січня 2016 року висловлено правову позицію, в якій зазначено, що відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною пятою статті 261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Враховую чи те, що банк звернувся з відповідною вимогою позовною заявою до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, договір поруки №54107 від 27 жовтня 2006 року не є припиненим.

Вказане повністю узгоджується з правовою позицією ВСУ від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, згідно якої, з огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Оскільки договір поруки №54107 від 27 жовтня 2006 року не припинений, суд вважає, що заборгованість за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року, яка виникла станом на 9 березня 2016 року в сумі 4730,9 доларів США та 14010 грн. 63 коп. слід стягнути на користь позивача солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3

За таких обставин позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3Д про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту підлягає до задоволення.

Суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №0 від 27 жовтня 2006 року удаваним і доведення відсутності заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк» з огляду на наступне.

Обгрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_2 посилається на те, що договір про надання споживчого кредиту №0 від 27 жовтня 2006 року є удаваним, оскільки насправді сторони уклали між собою договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочині недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК , можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Так, відповідно до п.п.8.2., 9.13 кредитного договору позичальник підписанням даного договору підтвердив свою здатність виконувати умови даного договору, що кредитний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обовязковими для позичальника, що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обовязки за цим договором, і погоджується з ними, всі умови даного договору йому цілком зрозумілі, і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Крім того, згідно наданої суду заяви від 23 жовтня 2006 року на отримання кредиту позивачка підтвердила своїм підписом, що із основними умовами надання кредиту вона ознайомлена.

Відповідно до ст. 658 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору .

Істотними є умови про предмет договору , умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови , щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди .

Сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору споживчого кредиту: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види (способи ) забезпечення зобовязань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку, що 27 жовтня 2006 року між сторонами укладався саме договір про надання споживчого кредиту, згідно умов якого, ОСОБА_2 отримала кредитні кошти в сумі 26000 доларів США, що на день видачу кредиту є еквівалентом 131300 грн.

Будь-яких належних доказів, які підтверджують те, що вказаний правочин був укладений з метою приховати інший правочин договір купівлі-продажу валюти, який сторони насправді вчинили, відповідачка суду не надала.

Також не може бути задоволена й вимоги відповідачки про визнання відсутності заборгованості перед позивачем з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на Які вона посилається як на підставі своїх вимог та заперечень.

На обґрунтування відсутності заборгованості перед позивачем відповідачка надала довідку НБУ від 27 квітня 2016 року, з якої вбачається, що станом на 21 квітня 2016 року в ЄІС «Реєстр позичальників» відсутня інформація щодо простроченої заборгованості ОСОБА_2 перед банками України, та довідку ПАТ «Укрсиббанк» від 10 лютого 2016 року про те, що станом на 10 лютого 2016 року ОСОБА_2 має рахунки №4400, №401, №4400 за якими заборгованість за розрахунково-касове обслуговування перед АТ «Укрсиббанк» відсутня.

Вказані довідки не можуть бути доказом відсутності заборгованості відповідачки перед позивачем, з огляду на таке.

Відповідно до п.1.2. Положення про єдину інформаційну систему «Реєстр позичальників», затвердженого постановою НБУ від 27 червня 2001 року №245, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 липня 2001 року за №604/5795 Єдина інформаційна система «Реєстр позичальників» створюється і функціонує на добровільних (договірних) засадах для зменшення ризиків, що виникають при обслуговуванні юридичних та фізичних осіб у банках України внаслідок неповної інформації про клієнта.

Відповідно до положень абз. 2 п.7.2. Положення під час укладення угод про надання кредитів, гарантій, поручительств тощо банк може передбачати, що в разі несвоєчасного погашення заборгованості за цією угодою і зарахування її до простроченої інформація про цього позичальника та його заборгованість надаватиметься до ЄІС «Реєстр позичальників».

З огляду на це, передача інформації про позичальника та його заборгованості до ЄІС «Реєстр позичальників» здійснюється на умовах, що передбачені відповідними угодами та з врахуванням вимог діючого законодавства.

При цьому, відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Порядок розкриття банківської таємниці визначений положеннями ст. 62 Закон)' України «Про банки і банківську діяльність», у т.ч. на піде ґаві письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.

Підтвердженням того, що інформація, яка підлягає передачі до ЄІС «Реєстр позичальників» є банківською таємницею визначено у п. 7.3 Положення, відповідно до якою - інформація, що зберігається в ЄІС "Реєстр позичальників", становить банківську таємницю.

Умови оговору про надання споживчого кредиту №0 від 27 жовтня 2006 року, укладеного з ОСОБА_2 не передбачають розголошення інформації, яка становить банківську таємницю та надання інформації про Позичальника та його заборгованість до ЄІС «Реєстр позичальників». З цих підстав, ЄІС «Реєстр позичальників» не містить та не може містити інформацію про розмір заборгованості ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту через те, що така інформація становить банківську таємницю а позичальник не надав згоди на її розголошення шляхом внесення відомостей до ЄІС «Реєстр позичальників».

В довідці ПАТ «Укрсиббанк» від 10 лютого 2016 року вказано лише на відсутність заборгованості за розрахунково-касове обслуговування поточний рахунків ОСОБА_2 При цьому в довідці не зазначено про відсутність заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 жовтня 2006 року.

Що стосується твердження відповідачки про те, що банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 статті 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, тому, укладення між сторонами договору про надання кредиту в іноземній валюті не суперечить законодавству, чинному на час укладення цього договору.

Банк, як фінансова установа, відповідно до ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за наявності ліцензій на здійснення валютних операцій або письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями, який, до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України № 3024-УІ від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків», є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Згідно до п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) , суд має виходити з того, що НБУ на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про ОСОБА_5 України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028).

Відповідно до п 1.5 вказаного Положення, використання іноземної валюти, як засобу платежу, без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків»генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, у жодної зі сторін кредитного договору.

21 грудня 2001 року НБУ видана банківська ліцензія за № 75 акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» та 19 листопада 2005 року НБУ Банком України видано дозвіл № 75-2 та додаток до дозволу, згідно з якими банку було надано право на здійснення операцій з валютними цінностями.

АКІБ «УкрСиббанк» на момент укладення кредитного договору мав всі відповідні ліцензії та дозволи на проведення валютних операцій, у тому числі, й укладення кредитного договору із позивачем.

Таким чином, банк мав право видавати позичальнику ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті, та при цьому волевиявлення було на отримання коштів в іноземній валюті за її власним бажанням.

При цьому суд враховує правову позицію ВСУ у справі № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року, згідно якої, не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Договір про надання споживчого кредиту укладено сторонами 27 жовтня 2006 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Крім того, правомірність видачі ОСОБА_2 кредиту в іноземній валюті встановлена рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2016 року за позовом за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки недійсними, про зобовязання нотаріуса виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, про зобовязання повернути всі документи на нерухомість, стягнення суми та моральної шкоди, яке набрало законної сили 17 травня 2016 року.

Суд вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2В базуються на власному тлумаченні нею законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин , даних мережі Інтернет та частковому вибору судових рішень у питаннях вирішення спорів даної категорії за окремо взятими обставинами справ та намаганні їх використати до обставин , що склалися між нею та відповідачем за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2, ОСОБА_3, з кожного на користь ПАТ «УкрСиббанк» по 1045 грн. 24 коп. судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 526, 530, 543, 553, 554, 629, 1054 ЦК України, ст.11, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року, яка виникла станом на 9 березня 2016 року в сумі 4730,9 доларів США та 14010 грн. 63 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, з кожного на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» по 1045 грн. 24 коп. судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №0 від 27 жовтня 2006 року удаваним і доведення відсутності заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк» відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі в 10 денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Головуючий:

Повний текст рішення суду виготовлено 20 вересня 2016 року

Головуючий: ОСОБА_6