УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю, виділення та визнання права власності на Ѕ частини квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила:

- встановити факт проживання її та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 11 серпня 2006 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю;

- виділити та визнати за нею право власності на 1/2 частини спірної квартири, що знаходиться за вищевказаною адресою (а. с. 24-25).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що вона починаючи з квітня 2002 року проживала спільно з відповідачем, а шлюб між ними зареєстровано 11 серпня 2006 року. В період спільного проживання та ведення спільного господарства у квітні 2003 року ними за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року набуто спірне майно - квартиру АДРЕСА_1, вартість якої становила 54 600 грн.

З наведених підстав просила задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по 10 серпня 2006 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмолено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим, оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, а саме в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 10 серпня 2006 року, сторонами у справі в апеляційному порядку не оскаржувалося та не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції, про що зазначено в ухвалі апеляційного суду від 10 березня 2016 року, а тому в цій частині на предмет законності й обґрунтованості судом касаційної інстанції також не перевіряється.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_5 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За приписами ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування є власністю кожного з них (аналогічні положення містять п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України).

Згідно роз'яснень, наведених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахували, що ОСОБА_4 просила суд встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 01 січня 2004 року по 11 серпня 2006 року, а спірна квартира придбана 04 квітня 2003 року, тобто до вказаного періоду, і остання не заявляла позовних вимог про встановлення факту її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у 2003 році, в той час як згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, у зв'язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частини зазначеної квартири.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання спірної квартири спільною сумісною власністюта визнання права власності, а також ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

О.В. Попович