Ухвала

іменем україни

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до фермерського господарства «БОН» в особі голови фермерського господарства «БОН» Білецького Олега Михайловича, ОСОБА_6 про застосування наслідків нікчемного правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до фермерського господарства «БОН» в особі голови фермерського господарства «БОН» Білецького О.М., ОСОБА_6 про застосування наслідків нікчемного правочину.

Позовні вимоги мотивував тим, що він відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 07 квітня 2004 року являється власником земельної ділянки площею 3,77 га, розташованої на території Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області з кадастровим номером НОМЕР_2

В зв'язку з виниклими труднощами в 2008 році за усною домовленістю з ОСОБА_6 він уклав договір купівлі - продажу зазначеної земельної ділянки, в результаті чого позивач отримав 16 000 грн, а ОСОБА_6 передав державний акт на земельну ділянку.

Також зазначив, що під час укладення угоди діяв мораторій на купівлю - продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

В зв'язку з викладеним просив суд позов задовольнити повернути йому земельну ділянку шляхом застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності на звернення до суду.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_6 16 000 грн.

Зобов'язано ОСОБА_6 повернути ОСОБА_4 земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,77 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована на території Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2016 року зазначене рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч. 4 ст. 60 ЦПК Українивизначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що ОСОБА_4 являється власником земельної ділянки площею 3,77 га, з кадастровим номером НОМЕР_3, розташованої на території Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та державного акту серії НОМЕР_1 від 07 квітня 2004 року.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апеляційний суд, переглянувши рішення районного суду, дослідивши докази в справі, й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, оскільки усна домовленість про укладення в майбутньому договору, не свідчить про укладення договору, а тому до неукладеного договору не можуть бути застосовані наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до ст. 216 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновків суду не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова