Ухвала

іменем україни

10 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Гримич М.К., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_9, про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що під час перебування в шлюбі зі ОСОБА_5 подружжям був придбаний транспортний засіб Peugeot Partner, який був проданий відповідачем 12 вересня 2012 року без її згоди.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Peugeot Partner, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 12 вересня 2012 року; визнати за нею право власності на Ѕ частину виказаного транспортного засобу; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7, ОСОБА_8 і повернути їй спірний автомобіль; витребувати у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ключі та свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 08 березня 2003 року перебувають в шлюбі.

За час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був придбаний спірний транспортний засіб Peugeot Partner, який 21 жовтня 2011 року був зареєстрований за ОСОБА_5

13 липня 2012 року ОСОБА_5 видав довіреність на ім'я ОСОБА_9, якою уповноважив його продати за ціною і на умовах на розсуд уповноваженого спірний автомобіль, а також в період дії цієї довіреності керувати цим автомобілем на території України та за її межами. Вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області та зареєстрована в реєстрі.

Згідно довідки-рахунку від 12 вересня 2012 року ОСОБА_6 було придбано спірний автомобіль за 42 134 грн.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказана вище правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-1568цс15, від 30 березня 2016 року № 6-533цс16, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Проте, позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення договору купівлі-продажу від 12 вересня 2012 року ОСОБА_6 знала чи могла знати про те, що спірний автомобіль належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4, та здійснення оспорюваного правочину без згоди останньої, суду надано не було.

Окрім того, договір про відчуження рухомого майна, який не потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації, було укладено в період шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, тому суди вірно вважали, що його укладено в інтересах сім'ї, за взаємною згодою подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку, що спірний договір укладений за взаємною згодою подружжя, так як транспортний засіб було відчужено під час шлюбу, який і на даний час не розірваний, а питання щодо розподілу майна подружжя в установленому законом порядку не вирішувалось. Крім того, позивачем не доведено, що сторони договору при його укладенні діяли недобросовісно.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

М.К.Гримич

О.С.Ткачук