У Х В А Л А
іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої під час виконання трудових обов`язків; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення матеріальних збитків за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2015 року військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 працював водієм автотранспортних засобів цієї частині і з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, проте він допустив недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 10 161 грн. 75 коп. Наказом командира військової частини від 08 квітня 2014 року із його заробітної плати відраховувалась частина на погашення недостачі, проте він погасив лише 4 718 грн. 43 коп.
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 5 443 грн. 32 коп.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилався на те, що він не згодний із наказом командира військової частини про притягнення його до матеріальної відповідальності, не здійснював добровільного відшкодування шкоди, яку не вченяв, та не надавав згоду на утримання коштів зі своєї заробітної плати.
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача матеріальні збитки у розмірі 4 181 грн. 76 коп.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року, у задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення у частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову.
Судові рішення в частині відмови в задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що на момент звільнення він знав про порушення його прав щодо утримання із заробітної плати у розмірі 4 718 грн. 43 коп., проте пропустив встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що спірні правовідносини виникли не з приводу нарахування та виплати заробітної плати, а через стягнення з ОСОБА_1 збитків шляхом їх відрахування із заробітної плати. При цьому ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, про застосування наслідків спливу якого заявляв представник військової частини НОМЕР_1 (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 30 лиcтoпaдa 2013 року працював водієм автотранспортних засобів відділення централізованого підвозу взводу забезпечення.
Договором від 05 грудня 2013 року на нього покладено повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому матеріальних цінностей.

28 лютого 2014 року ОСОБА_1 було притягнуто до матеріальної відповідальності за нестачу військового майна, яке передане йому на відповідальне зберігання на суму 10 161 грн. 75 коп.
У подальшому з його заробітної плати було вирахувано 4 718 грн. 43 коп.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що він не згодний із наказом командира військової частини про притягнення його до матеріальної відповідальності, не здійснював добровільного відшкодування шкоди, яку не вчиняв, та не надавав згоду на утримання коштів зі своєї заробітної плати.

Відповідно до ч 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.
Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.
У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про оплату праці»).

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив тверджень ОСОБА_1 про те, що він не надавав згоди на відшкодування збитків із його заробітної плати, не перевірив наявності згоди на час вчинення наказу, не дав оцінки та не врахував того, що ОСОБА_1 не оскаржував наказ командира військової частини про притягнення його до матеріальної відповідальності, а обгрунтував свій позов порушенням його права на отримання своєчасно та в повному обсязі належної йому заробітної плати.

Отже, суд апеляційної інстанції не врахував того, що позов подано з підстав стягнення заробітної плати, що відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежено будь-яким строком, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи в частині зустрічного позову ОСОБА_1 , та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції в цій частині.
При цьому за положенням ст. 233 КЗпП України це є строком звернення до суду, а не позовною давністю, тому застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України є безпідставним.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині зустрічного позову ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи у цій частині на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року в частині вирішення зустрічного позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення матеріальних збитків скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська