У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 14 вересня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є. суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Борщівська державна нотаріальна контора Тернопільської області, приватний нотаріус Борщівського районного нотаріального округу Пікуль Галина Михайлівна, про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 січня 2016 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що вона є власником Ѕ частини будинковолодіння по АДРЕСА_1, постійно проживала в ньому разом із сином - ОСОБА_7 Зазначила, що тяжкі життєві обставини, а саме: похилий вік та стан здоров'я, спонукали її укласти договір дарування на вкрай невигідних умовах - погодилась на передачу свого житла у власність відповідача ОСОБА_7 лише за умови довічного утримання. Проте, укладаючи спірний договір, помилилась щодо правової природи правочину. Вважає, що відповідач не набув права на будинок, так як передача майна не відбулася, оскільки вона продовжує проживати у будинку та нести витрати з утримання будинку. 16 травня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір дарування Ѕ частини житлового будинку (з господарськими будівлями) АДРЕСА_1. На підставі наведеного просила суд визнати недійсними договір дарування Ѕ частини будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_7, посвідчений 09 квітня 2009 року державним нотаріусом Борщівської державної нотаріальної контори, та договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений 16 травня 2015 року приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу Пікуль Г.М. Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 26 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що при укладенні договору дарування від 09 квітня 2009 року вона діяла під впливом помилки, не розуміла і не знала про укладення спірного договору та, врахувавши, що вимога про оскарження договору дарування від 16 травня 2015 року є похідною від вимоги про недійсність правочину від 09 квітня 2009 року, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Проте з такими висновками судів у повній мірі погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Відповідно до ст. ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом ст. ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача щодо відсутності у неї волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача ОСОБА_7 належної їй частини будинку, оскільки вона є особою похилого віку (1928 року народження), тяжко хвора, інвалід І групи, у зв'язку з чим потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу належної їй частини домоволодіння, яке є її єдиним житлом та у якому вона проживала після укладення договору дарування і до теперішнього часу несе витрати з утримання будинку. Укладаючи спірний договір, позивач помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. Отже, не з'ясувавши всіх обставин, що передували укладенню спірного договору дарування, та залишивши поза увагою доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, суди дійшли передчасного висновку про відсутність підстав застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 203, 229 ЦК України. Крім того, судом залишено поза увагою обставини, встановлені вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 03 листопада 2015 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6). Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.М. Ситнік О