Справа № 202/7402/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 грудня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого-судді Марченко Н.Ю., за участі секретаря судового засідання Герасименка В.А., представника заявника ОСОБА_1, представника заінтересованої особи ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі заяву ОСОБА_3, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду та уточнивши свої вимоги, заявник просить встановити факт її постійного безвиїзного проживання на території України з 15 січня 1988 року по грудень 1992 року без реєстрації, в тому числі станом на 24.08.1991 року, посилаючись на те, що в 1988 році прибула на територію України із республіки Азербайджан на постійне проживання. З 1988 року по 21 жовтня 2004 року постійно без виїзду проживала без реєстрації по вул. Балтійській, 53 у м. Дніпропетровську. 02.02.1988 року була прийнята на посаду економіста до Ремонтно-будівельного кооперативну Гарни. Працювала на цій посаді до 10.11.1989 року. 17 січня 1990 року була прийнята на посаду пекаря до ВАТ Верхньодніпровськхліб. 07.12.1992 року звільнилася за власним бажанням. Спочатку проживала у друзів в їх домоволодінні. Після придбання власного житла зареєструвала своє постійне місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1. Нещодавно звернулася до Головного управління міграційної служби України в Дніпропетровській області для отримання паспорту громадянина України для виїзду за кордон, у зв'язку з тим, що строк її діючого паспорту закінчується. Але розгляд цього питання було призупинено та рекомендовано їй звернутися до суду для встановлення факту її постійного проживання на території України з 1988 року.

В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та наполягав на її задоволенні, зазначив, що факт постійного проживання заявника на території України з 1988 року підтверджується її трудової книжкою та отриманим у подальшому паспортом громадянина України.

Представник заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечував, пояснивши, що питання щодо видачі заявнику паспорта громадянина України для виїзду за кордон було зупинено через відсутність оригіналу її заяви форми № 1 та неможливості підтвердження проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року через відсутність реєстрації місця проживання на вказану дату.

Суд, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню за наступних підстав:

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_3, 8 червня 1963 року, уродженка с. Гиши Мартунінського району республіки Азербайджан, є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії АН 164819, виданого на її ім'я 28 липня 2003 року Магдалинівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, копією книги реєстрації та видачі паспортів громадянам.

У червні 2016 року заявник звернулася до Центрального РВ у м. Дніпропетровськ ГУДМС України в Дніпропетровській області з приводу оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, але вирішення зазначеного питання було зупинено до підтвердження факту документування ОСОБА_3 паспортом громадянина України та належності до громадянства України у зв'язку з відсутністю оригіналу заяви про видачу паспорта громадянина України.

Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 статті 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України Про громадянство № 1636-XII від 8 жовтня 1991 року та пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України Про громадянство № 2235-III від 18 січня 2001 року громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року (набрання законної сили законом Про громадянство № 1636-XII від 8 жовтня 1991 року).

Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.

Як вбачається з наданої заявником копії трудової книжки, ОСОБА_3 в період з 02.02.1988 року по 10.11.1989 року працювала економістом ремонтно-будівельного кооперативу Гарни, з 17.01.1990 року по 07.12.1992 року пекарем ВАТ Верхньодніпровськхліб.

Отже, в суду немає підстав сумніватися в правдивості тверджень заявника щодо її постійного проживання на території України з 1988 року, в тому числі станом на 24.08.1991 року.

Крім того, факт проживання заявника на території України підтверджується й видачею їй у подальшому паспорта громадянина України, який недійсним не визнаний.

Таким чином, на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року заявник постійно проживала на території України.

Враховуючи, що факт постійного проживання заявника на території України з січня 1988 по грудень 1992 року підтверджений матеріалами справи та представник державної міграційної служби України в судовому засіданні проти встановлення такого факту не заперечував, суд вважає можливим встановити факт постійно безперервного проживання ОСОБА_3 на території України з 15 січня 1988 року по грудень 1992 року без реєстрації, в тому числі станом на 24 серпня 1991 року.

В той же час не підлягає задоволенню вимога заявника щодо встановлення безвиїзного проживання на території України у вказаний період, оскільки відповідно до норм закону правове значення для заявника має саме безперервність проживання на території України, зокрема станом на 24 серпня 1991 року.

У звязку з наведеним заяву ОСОБА_3 слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215, 256, 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно безперервно проживала на території України з 15 січня 1988 року по грудень 1992 року без реєстрації, в тому числі станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. Ю. Марченко