УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,-
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі - КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго»), мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала у відповідача на посаді юрисконсульта 2 категорії юридичного відділу, з якої 08 липня 2015 року наказом КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за № 302-к від 08 липня 2015 року ОСОБА_4 було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач зазначала, що в порушення вимог КЗпП України з моменту попередження про звільнення їй не запропонована робота на підприємстві, на яку вона могла би погодитись із урахуванням безперервного стажу роботи на підприємстві, досвіду роботи за різними посадами та наявності вищої освіти відповідного напрямку. Роботодавець всупереч законодавчим актам та умовам колективного договору безпідставно припинив нарахування та виплату премій.

Із урахуванням зазначеного, а також збільшених позовних вимог, позивач просила стягнути з КП ВМР «ВМТЕ» на свою користь недовиплачену заробітну плату (премії), оплату лікарняних листів, відпускних, відряджень, недовиплачену вихідну допомогу, компенсаційні за час затримки розрахунку та середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також завдану відповідачем його діями моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 22 березня 2016 року, у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працювала у КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на посаді юрисконсульта 2 категорії юридичного відділу з 15 березня 2001 року.

28 квітня 2015 року видано наказ № 130 про зміну штатного розпису підприємства та 05 травня 2015 року попереджено ОСОБА_4 про її звільнення. Наказом № 302 - к від 08 липня 2015 року позивача звільнено з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників та здійснено повний розрахунок .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, вірно виходив із того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, що супроводжувалося скороченням посад, одну із яких займала позивач, про що було видано наказ про зміну штатного розпису та скорочення відділу де працювала позивач. ОСОБА_4 в установленому законом порядку, за два місяці повідомлено про наступне вивільнення та запропоновано ряд вакантних посад, що є вільними на підприємстві, однак остання згоду на переведення на іншу посаду не надала та відмовилася від підпису, про що було складено відповідний акт. При звільненні із позивачем проведено повний розрахунок.

На підставі наявних у справі доказів суди дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства, а саме: ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України, а тому і позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягають, оскільки є похідними вимогами щодо незаконності звільнення позивача.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного договору.

Згідно із п. 2.15 Положення про преміювання працівників КП «Вінницяміськтеплоенернго» за основні результати господарської діяльності, передбачено право керівнику підприємства, на період фінансових труднощів, частково або повністю зменшувати премії всім працівникам.

Пунктом 4.3 Колективного договору передбачено, що адміністрація зобов'язується формувати фонд оплати праці з урахуванням результатів виробничої діяльності та індексу зростання цін в межах затверджених тарифів на теплоенергію.

Суди вірно виходили із того, що зменшення, а згодом і припинення нарахування працівникам премій було правомірною та необхідною мірою керівництва, оскільки вона безпосередньо була пов'язана із скрутним матеріальним становищем та фінансовою можливістю підприємства нараховувати відповідні виплати працівникам, що дозволило уникнути погіршення фінансового становища на підприємстві.

Крім того, позовні вимоги про стягнення недовиплаченої вихідної допомоги та компенсаційних виплат за час затримки розрахунку, а також середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають до задоволення, оскільки вони є нараховані як похідні від вимоги позову про поновлення на роботі та стягнення премії. Вимога про стягнення недовиплаченої надбавки за безперервний стаж роботи, є безпідставною, оскільки дана надбавка, відповідно до постанови КМУ від 01.06.2011 року № 869 відноситься до заохочувальних виплат, які здійснюються за наявності фінансових можливостей роботодавця.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 22 березня 2016 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова