Єдиний унікальний номер 243/4551/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1656/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді: Будулуци М.С.

суддів: Курило В.П., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Чуряєва В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу батька,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась з зазначеним позовом до ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 22 вересня 2003 року вона розірвала шлюб з відповідачем та від шлюбу має дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дитина залишилась з матір'ю. Раніше ОСОБА_1 підтримувала зв'язок з ОСОБА_2, який декілька раз не заперечував проти поїздки сина до Російської Федерації та інших країн СНД.

У лютому 2014 році зв'язок з відповідачем нею був втрачений, що унеможливило перетинання кордону без відповідного рішення суду. Вважала, що виїзд сина за кордон забезпечить право на життя та здоров'я дитини.

Просила надати їй дозвіл на оформлення і виготовлення відповідних документів (паспорта громадянина України, закордонного паспорту) для тимчасового виїзду і тимчасовий вивіз за межі державного кордону України (Російську Федерацію, країни західної та південної Європи, а також перетинання блокпостів між ДНР і Україною, в тимчасово окуповану територію м. Донецька і м. Горлівки Донецької області ) неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, без згоди та такий виїзд і супроводу його батька - ОСОБА_2 до досягнення дитиною 16-річного віку (до ІНФОРМАЦІЯ_2 року).

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2016 року в задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що суд неналежно оцінив наявні в матеріалах справи докази, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, яке є незаконним та необґрунтованим.

Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги позивачка зазначила, що суд не прийняв до уваги документ - характеристику учня (її сина), з якого вбачається, що влітку цього року планується його участь в обласних та міжнародних спортивних змаганнях.

Вона посилалася також на те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 155 СК України, в якій передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, та того, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Позивачка зазначила, що рішення суду, яким відмовлено в задоволенні позову, суперечить інтересам дитини та порушує її права, які передбачені нормами діючого законодавства.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засіданні апеляційного суду не з'явилась, але про час та місце розгляду справи повідомлена судовою повісткою. Просила розглянути справу за участю її представника (а.с. 74, 75, 82).

Її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, але про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Апеляційного суду Донецької області, оскільки відповідач зареєстрований на непідконтрольній території України в м. Горлівка, Донецької області, куди пошта з міста Бахмут Донецької області не надходить (а.с. 78, 81).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а заочне рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як зазначено в ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктами 2, 4, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, передбачено оформлення проїзного документа дитини на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей. За наявності заперечень одного із батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Відповідно до статей 7, 15 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією «Про права дитини», а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Частинами 2, 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягнула чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

В суді першої інстанції встановлено, що сторони раніше перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, 22 вересня 2003 року шлюб між ними розірвано. Від спільного шлюбу вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

25 січня 2014 року позивачка зареєструвала шлюб з іншою особою - ОСОБА_6 і після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище « Артьомова».

Відповідач ОСОБА_2 проживає окремо, його останнє відоме місто проживання: АДРЕСА_1

Вирішуючи справу, суд виходив з того, що багаторазові перетинання лінії зіткнення, створюють загрозу для життя та здоров'я дитини, піддають небезпеці її життя, що є неприпустимим та суперечить ст. 3 Конвенції «Про права дітей» від 20 листопада 1989 року, якою передбачено, що держава забезпечує дитині захист та піклування. Тому суд дійшов висновку, що вимоги позивачки щодо надання їй дозволу на періодичне перетинання лінії зіткнення в межах Донецької і Луганської областей в районні проведення АТО, з її неповнолітнім сином, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню.

Окрім цього, суд зазначив, що Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. А приймаючи до уваги, що законодавством не передбачено вирішення цього питання на майбутнє, без вказівки конкретики, то з урахуванням цього, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно вирішив справу, вірно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, і надав їм відповідну правову оцінку.

Суд апеляційної інстанції вважає, що розглядаючи спір, місцевий суд повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, з огляду на наступне.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про відмову в наданні дозволу неповнолітній дитині - ОСОБА_5 виїзджати за межі України, суд в повній мірі дотримався вимог діючого законодавства.

Так, відповідно до вимог ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з цими нормами регулювання виїзду неповнолітньої дитини за межі України має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів цієї дитини.

Звертаючись із зазначеним позовом, позивачка ставила питання про надання дозволу на багаторазове вивезення неповнолітнього сина за межі України, з дозволом на оформлення проїзних документів неповнолітньому ОСОБА_5 без згоди батька.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначила, що цього літа планується участь її сина в спортивних зборах, а також участь в обласних та міжнародних спортивних змаганнях, не вказавши період та місце цих змагань.

Відмовляючи в задоволенні позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України та на виготовлення необхідних проїзних документів, на майбутнє, до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди батька, суд першої інстанції звернув увагу на те, що Закон передбачає надання дозволу на конкретний (одноразовий) виїзд, з визначенням його початку й закінчення.

Висновки суду щодо відмови в перетинанні лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей в районі проведення АТО з її неповнолітнім сином, враховуючи загрозу життю та здоров'ю дитини, є також вірні.

Таким чином, всі доводи апеляційної скарги правильних висновків суду щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон з виготовленням проїзних документів, на майбутнє, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку без згоди батька, без визначення початку і закінчення періоду виїзду, як і місця перебування дитини за кордоном, не спростовують та не приводять до висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не має, а тому рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхиляє.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: