Ухвала іменем україни 21 грудня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Червоноградська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом та, з урахуванням його уточнень, просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 в

м. Червонограді Львівської області, укладений між ним та ОСОБА_4, а також поновити його право власності на зазначену квартиру.

Зазначав, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом помилки, оскільки він вважав, що укладає з ОСОБА_4 договір довічного утримання за умовою, що остання буде довічно доглядати його та він буде мати право на проживання у зазначеній квартирі. Однак

ОСОБА_4 виписала його із квартири АДРЕСА_1 та виставила квартиру на продаж.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від

05 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 26 лютого 2007 року нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-478.

Квартиру АДРЕСА_1 повернуто у власність ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржила в апеляційному порядку

ОСОБА_5, яка не брала участі у справі.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог

ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 12 травня

2016 року, залишити в силі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 листопада 2015 року.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір дарування квартири укладений під впливом помилки, оскільки ОСОБА_3 був переконаний, що укладає з ОСОБА_4 договір довічного утримання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності позовних вимог та заявлення позову не з метою захисту порушених прав ОСОБА_3, а з метою виведення квартири зі складу майна ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами встановлено, що 26 лютого 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 49,3 кв.м.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 зазначав, що зазначений договір укладений під впливом помилки, оскільки він вважав, що укладає з ОСОБА_4 договір довічного утримання за умовою, що остання буде довічно доглядати його та він буде мати право на проживання у зазначеній квартирі. Однак ОСОБА_4 виписала його із квартири АДРЕСА_1 та виставила квартиру на продаж.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від

06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Задовольняючи позов суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував, не зазначив які з обставин (вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування) вказували на помилку щодо неправильного сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин правочину. При цьому, при перегляді справи в апеляційному порядку, судом апеляційної інстанції не встановлено таких обставин.

Враховуючи зазначене, а також встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо наявності у ОСОБА_3 договору дарування від 26 лютого 2007 року та відомостей щодо перереєстрації спірної квартири у 2007 році на ОСОБА_4, зняття його з реєстрації у 2010 року, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_3

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 у касаційній скарзі, були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та при їх дослідженні і встановленні судом дотримано норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_5 та не залучення останньої в якості третьої особи у справі, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення ст. ст. 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст. 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 27 серпня 2015 року було вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, а саме накладено арешт на усе належне ОСОБА_4 майно у межах суми 794 911 грн із забороною вчиняти будь-які дії щодо відчуження цього майна. При цьому рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21 вересня 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 та стягнуто з ОСОБА_4 суму позики у розмірі 794 911 грн, а також судові витрати.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що визнання оспорюваного договору недійсним та повернення спірного нерухомого майна ОСОБА_3 унеможливило виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суми боргу за договором позики, внаслідок чого порушено майнові права останньої, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 292 ЦПК України ОСОБА_5 має право на оскарження рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 листопада 2015 року.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2015 року скасувати залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М.Мазур

О.В. Попович