Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1928/16-ц

22 грудня 2016 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді: Вінтоняк М.Б.

секретаря : Скоблей О.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданн в режимі відеоконференції в залі суду в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася з позовом в суд до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу мотивуючи тим, що 05 березня 2015 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» та позивачем укладено договір фінансового лізингу №3575-01/03/Н до генерального договору фінансового лізингу №3575 від 05 березня 2015 року та генеральний договір фінансового лізингу №3575 .

Позивач вважає зазначені договори такими, що не відповідають закону, є несправедливими з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно з ч, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача.

Велика кількість умов договору фінансового лізингу,укладеного сторонами, містять несправедливі положення, якими всі ризики за договором перекладаються лише на лізингоодержувача.

Так, пунктом 2.8 договору передбачено, право лізингоодержувача вносити лізингові платежі достроково тільки за умови укладення додаткової угоди про це, а отже лише за згодою лізингодавця. Крім того, п.8.2 Договору передбачає сплату лізингоодержувачем комісії за дострокову сплату лізингових платежів.

Пункти 2.12. та 2.13 (разом із підпунктами) передбачають умови, за настання яких вартість предмета лізингу і розміри лізингових платежів можуть змінюватись. До таких Договір відносить: зміна курсів валют, зміна розміру податків та інших зборів, зміна законодавства, які впливають на діяльність лізингодавця тощо.

Пункт 2.14 визначає порядок укладення додаткової угоди про вищезазначені зміни і передбачає строк, протягом якого лізингоодержувач має підписати і повернути примірник підписаної додаткової угоди лізингодавцю. При цьому п.2.14 не передбачає можливості для лізингоодержувача відмовитись від підписання цієї угоди. Більше того, в сукупності з положеннями пунктів 11.2.7, 11.8, 11.9 у випадку якщо додаткова угода не буде підписана і повернута лізингодавцю, він має право в односторонньому порядку відмовитися від договору, вилучити предмет лізингу і при цьому, лізингоодержувач має сплатити всі платежі згідно графіку платежів, сплачені раніше платежі при цьому не повертаються, навіть ті, які спрямовані на відшкодування вартості предмета лізингу.

Серед умов, зміна яких тягне за собою укладення Додаткової угоди, Договором визначено зміна курсів валют.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається предмет лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу долара США чи Євро по відношенню до гривні не грунтується на вищевикладених вимогах закону.

Розділом 7 договору фінансового лізингу визначено відповідальність сторін за порушення умов договору. Згідно умов цього розділу, виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача.

Так, відповідальність лізингоодержувача визначена шістнадцятьма пунктами цього розділу. Натомість, умова про відповідальність лізингодавця перед лізингоодержувачем є лише одна - пункт 7.6 Договору. Згідно цього пункту за порушення обов'язків, передбачених цим Генеральним договором та відповідним договором, лізингодавець несе відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Крім того, у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку , а також вимагати повернення предмета лізингу, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоотримувача.

Таким чином, існує істотний дисбаланс між умовами відповідальності сторін, який не може бути усунуто.

Оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін.

Зазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, що визначені у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару . на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. З, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення, Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. .

Таким чином. Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист споживачів» крім інших випадків порушень | прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

З аналізу положень положення договору фінансового лізингу, випливає висновок, що ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі, а тому договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним.

Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд України в постанові від 11 травня 2016 року по справі № 6-65цс16 у спорі, що виник із тотожних правовідносин.

Просить постановити рішення, яким визнати недійсним договору фінансового лізингу №3575-01/03/Н до генерального договору фінансового лізингу №3575 від 05 березня 2015 року та генеральний договір фінансового лізингу №3575 від 05 березня 2015 року, які укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" та ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав вказаних у позовній заяві .

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала і пояснила , що ТОВ «Український лізинговий фонд» вважає,що підстав для визнання недійним Договору фінансового лізингу № 3575-01/03/15-Н від 05.03.2015р. до Генерального договору фінансового лізингу № НОМЕР_1 05.03.2015р. та Генерального договору № 375 від 05.03.2015 року, немає з огляду на наступне:

Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини,що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються законом України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ст. 6 вказаного Закону договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів ; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

05 березня 2015 року року між Товариством з обмеженою відповідальністю

«Український лізинговий фонд» та ОСОБА_3 був укладений договір фінансового лізингу № 3575-01/03/15-Н від 05.03.2015р. до Генерального договору фінансового лізингу № 3575 від 05.03.2015 р.

Згідно п.1.1. Генерального договору фінансового лізингу Лізингодавець (Відповідач) на підставі договору купівлі-продажу (поставки) зобов*язався придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, у тимчасове володіння, користування за плату майно (далі - Предмет лізингу), найменування, технічний опис і рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого визначаються у відповідному договорі фінансового лізингу, що є невід*ємною частиною Генерального договору. Лізингоодержувач (позивач) зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати - лізингові платежі на умовах цього Договору.

Свої зобов'язання відповідач своєчасно, належним чином та в повному обсязі виконав зокрема, придбав предмет лізингу, а саме автомобіль ТОУОТА Самгу, 2015 року, реєстраційний № АА57290Р та передав його у користування позивачу на підставі Акту приймання-передачі від 12.03.2015 року.

Відповідно до статті 2 змісту договору позивач як лізингоодержувач повинен сплачувати лізингові платежі ,які складаються з авансового платежу та поточних лізингових платежів, що включають суму : що відшкодовує частину вартості предмета лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця, в порядку, строки та у розмірі згідно графіком внесення лізингових платежів .

Позивач оплатив авансовий та черговий лізинговий платеж. З травня 2015 р. позивач взагалі припинив виконувати зобов'язання по оплаті згідно договору фінансового лізингу в повному обсязі, продовжуючи незаконно експлуатувати предмет лізингу на безоплатній основі, включно до 18.11.2015 року.

Відповідно до умов договору та Закону України «Про фінансовий лізинг», в зв*язку з порушенням умов договору щодо оплати лізингових платежів своєчасно та в повному обсязі, відповідач як лізингодавець, скористався своїм правом та відмовився від Договору фінансового лізингу , 18.11.2015 року повернув предмет лізингу з фінансового лізингу, про що був складений відповідний акт.

Таким чином, договір фінансового лізингу № 3575-01/03/15-Н від 05.03.2015р. до Генерального договору фінансового лізингу № НОМЕР_1 05.03.2015 р. вважається розірваним з 18.11.2015 року.

05.09.20016 року, Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області винесено рішення ,яким задоволено позовні вимоги ТОВ «Український лізинговий фонд» в повному обсязі, стягнено з ОСОБА_3 заборгованість по лізингових платежіа і штрафні санкції у розмірі 217 264,07 грн. Дане рішення суду вступило в законну силу.

Стосовно визнання недійсним договору фінансового лізингу відповідач вважає ,що поняття "договір" можна розглядати : як юридичний факт; як угоду і як правовідносини. Наведені положення теорії цивільного права знайшли своє відображення і в Цивільному кодексі України. Так, згідно зі ст. 599 ЦК зобов'язання може бути припинено як у випадку його виконання, так і при розірванні договору (ч. 2 ст. 653 ЦК).

Згідно ч. 4 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена за але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Виконання зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі, якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняє-ться майбутнє.

Якщо ж договір, який є підставою зобов'язання розірвано, то отже, він відпадає не тільки як підстава, але ліквідовуються також правовідносини та анулюється сама угода. Власне і позовні вимоги про визнання недійсним розірваного договору слід вважати безпредметними.Позивач втратив свої права за Договором після його розірвання.

Договір фінансового лізингу № 3575-01/03/15-Н від 05.03.2015р. розірваний 18.11.2015 року, тому визнавати договір недійсним на майбутнє немає підстав, оскільки сторони вже розірвали договір.

Крім того, посилання позивача на те, що пункти 2.12. та 2.13.змісту договору порушують його права, яка споживача, не відповідають дійсності, оскільки: згідно п. 2.12. змісту договору «Вартість Предмета лізингу, зазначена у відповідному договорі до моменту підписання Акта прийому-передачі Предмета лізингу, може змінюватися (корегуватися)."

Підстави корегування вартості предмету лізингу передбачені в п. 2.12.1-2.12.2.договору, згідно яких розмір лізингової плати може змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів.

Однак, в даному договорі фінансового лізингу вартість предмета лізингу не змінювалася.

Також, в пункті 8.4.Договору фінансового лізингу № 3575-01/03/15-Н від 05.03.2015 року зазначено, що сплата лізингових платежів відбувається в гривні без коригування курсу валют , а тому посилання позивача на те, що договором визначені умови зміни лізингових платежів у зв'язку зі зміною курсу валют, не відповідає дійсності.

Доводи позивача щодо обмеження прав лізингоодержувача вважає безпідставними, оскільки Законом України «Про фінансовий лізинг» та договором фінансового лізингу передбачені права та обов'язки як Лізингодавця так і Лізингоодержувача.

В зв'язку з неналежним виконанням позивачем умов договору фінансового лізингу відповідач скористався своїм правом передбаченим Законом України «Про фінансовий лізинг», та відмовився від договору.

При цьому у позивача, також існувало таке право відповідно до вищевказаного Закону, наприклад, Лізингоодержувач (Позивач) має право відмовитись від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі, якщо прострочення передачі предмету лізингу становить більше 30 днів.

Посилання позивача на судову практику є необґрунтованими, оскільки вона відноситься до діючих договорів фінансовго лізингу .

Вислухавши пояснення представників сторін ,дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.60 ЦПК України, і на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно до ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку ,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст.60 ЦПК України передбачено ,що кожна особа зобов*язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень .

У відповідності з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, спеціально придбане лізингодавцем, відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Судом встановлено ,що 05.03.2015 року між ТзОВ «Український лізинговий фонд» та ОСОБА_3 був укладений договір фінансового лізингу № 3575-01/03/15-Н від 05.03.2015 року до Генерального договору фінансового лізингу № 3575 від 05.03.2015 року терміном на один рік , згідно якого відповідач придбав предмет лізингу, а саме TOYOTA Camry, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та передав його у користування позивачу на підставі акту приймання-передачі від 12.03.2015 року.

Згідно договору фінансового лізингу від 05.03.2015 року , додатку №1 передбачено графік внесення лізингових платежів.

10.03.2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору фінансового лізингу .

В судовому засіданні встановлено ,що позивач на виконання даного договору внесла авансовий платіж і в березні-квітні 2015 року щомісячні платежі, які складаються з платежу,який відшкодовує вартість предмету лізингу і винагороду / комісію/ лізингодавцю.

З травня 2015 року ОСОБА_3 припинила виконувати зобов»язання по оплаті згідно договору фінансового лізингу в повному обсязі.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку, відповідачем на адресу ОСОБА_3 було направлено лист-вимогу (вих. № 1647-УПК від 20.05.2015 р.) цінним листом, щодо сплати заборгованості.

Умовами пункту 11.2.1. Генерального договору фінансового лізингу передбачено, що лізингодавець має право достроково, в односторонньому порядку відмовитись (розірвати) від договору та вилучити предмет лізингу у випадку, коли лізингоодержувач сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 (тридцяти) днів з дня настання строку платежу.

Також право на дострокову відмову (розірвання) лізингодавцем від договору передбачено в пунктах 1 і 2 ст. 611, 615 та ч. 2 ст. 598 ЦК України.

Пунктом 11.4. Генерального договору фінансового лізингу передбачено, у разі якщо протягом 20 календарних днів з дати направлення лізингоодержувачу листа-вимоги щодо сплати заборгованості, лізингоодержувач не усуне порушення, лізингодавець направляє на юридичну адресу лізингоодержувача цінний лист з описом вкладення або вручає наручно повідомлення про відмову від Договору і повернення предмета лізингу із зазначенням терміну та місця його передачі лізингодавцю.

Згідно ч.1, 2 с. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору ( ст. 611 ЦК України).

Відповідач повідомив ОСОБА_3 про відмову від договору та повернення предмету лізингу протягом 7 днів з дати направлення повідомлення № 1739-УПК від 17.06.2015 року.

Згідно з п. 11.6. Генерального договору фінансового лізингу датою розірвання договору вважається дата фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю або дата вилучення предмета лізингу, шляхом підписання акту повернення майна з фінансового лізингу.

Вимога про повернення предмета лізингу не була виконана позивачем добровільно.

На підставі п. 11.4. Генерального Договору та п. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» відповідач скористався своїм правом на вилучення предмету лізингу в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Виконавчий напис був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 01.07.2015 року зареєстрованого в реєстрі за № 1229.

18.11.2015 року відповідачу вдалося виявити та вилучити предмет лізингу, про що складено акт вилучення. Таким чином договір фінансового лізингу вважається розірваним з 18.11.2015 року.

Згідно ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов*язання сторін припиняються.

На підставі ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість та вимагати відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Відповідно до п. 11.8. Генерального договору, вилучення предмету лізингу та відмова (розірвання) від Договору, не звільняє від сплати всіх нарахованих, на момент вилучення та/або відмови від договору, але не сплачених платежів передбачених договором, в тому числі не сплаченої суми штрафних санкцій та відшкодування завданих збитків, в тому числі витрат, пов»язаних з вилученням предмета лізингу.

Згідно рішення Надвірнянського районного суду від 05.09.2016 року,яке вступило в законну силу встановлено ,що договір фінансового лізингу укладений сторонами розірвано і стягнено з позивача в користь відповідача заборгованість станом на 18.11.2015 року по лізингових платежах і штрафні санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу № 3575-01/03/15-Н від 05.03.2015 року до Генерального договору фінансового лізингу № 3575 від 05.03.2015 року та додатки №№1, 2, ,додаткова угода №1 до договору відповідають, оспорюваний договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Представником позивача не заперечується, що волевиявлення позивача в момент укладення договору було вільним та відповідало внутрішній волі, а умови, які позивач вважає несправедливими, стали для неї неприйнятними лише після того, як договір фінансового лізингу було розірвано.

Згідно чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Водночас, у ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Судом встановлено , що згідно договору фінансового лізингу передбачені права та обов'язки як Лізингодавця так і Лізингоодержувача.

Відповідно до закону України «Про фінансовий лізинг» та умов договору, відповідачем були виконані всі умови укладеного між сторонами договору, а саме, відповідач своєчасно, належним чином та в повному обсязі виконав, зокрема, придбав предмет лізингу, а саме автомобіль ТОУОТА Сатгу, 2015 року випуску, реєстраційний № АА 57290Р та передав його у користування позивачу.

А позивач в свою чергу ,повинен був відповідно до статті 2 Генерального договору сплачувати лізингові платежі в порядку, строки та у розмірі згідно Графіком внесення лізингових платежів (Додаток № 1 до Договору).

В пункті 8.4. договору фінансового лізингу № 3575-01/03/15-Н від 05.03.2015р. зазначено, що сплата лізингових платежів відбувається в гривні без коригування курсу валют.

Позивач оплатив авансовий та черговий лізинговий платіж належним чином, але згодом порушив умови договору щодо своєчасної оплати згідно договору фінансового лізингу та вже з травня 2015 р. взагалі припинив виконувати зобов'язання по оплаті згідно договору фінансового лізингу в повному обсязі, продовжуючи незаконно експлуатувати предмет лізингу на безоплатній основі.

Внаслідок порушення умов договору з боку позивача, відповідач скористався своїм правом передбаченим Законом України «Про фінансовий лізинг», та відмовився від Договору.

При цьому у позивача, також існувало таке право відповідно до ст. ст.. 7,11 вказаного Закону, наприклад, Лізингоодержувач (Позивач) має право відмовитись від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі, якщо прострочення передачі предмету лізингу становить більше ЗО днів.

Викладені вище обставини не можуть свідчити про несправедливість умов договору лізингу, у розмінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, несправедливості оспорюваних умов договору лізингу та їх невідповідності положенням Закону України «Про захист прав споживачів» у даній справі не вбачається, а тому, позовні вимоги щодо визнання договору фінансового лізингу недійсним є безпідставними.

Крім того судом встановлено ,що договір фінансового лізингу від 05.03.2015 року , який оспорює позивач , є розірваний, що встановлено в рішенні Надвірнянського районного суду від 05.09.2015 року у справі № 348/205/16-ц , і згідно з положеннями частини другої статті 61 ЦПК України цей факт є преюдиціальний і доказування не потребує.

Тому визнавати договір недійсним на майбутнє немає підстав, оскільки сторони цей договір розірвали і на момент винесення судового рішення самого договору правомірно не існує.

Подібна за спрямованістю позиція висловлювалась Верховним Судом у постанові від 19.08.2014 у справі №3-38гс14 (5011-31/17917-2012) [8], предметом розгляду в якій був спір про визнання недійсним з моменту укладення договору лізингу. Констатувавши, що спірний договір на момент звернення до суду з позовом про визнання його недійсним вже був розірваним, Верховний Суд зазначив, що визнавати його недійсним на майбутнє немає підстав, оскільки сторони цей договір розірвали і на момент винесення судового рішення він вже не діяв. Водночас, в силу положень частини третьої статті 207 ГК та з урахуванням того що за спірний договір виконувався сторонами визнання його недійсним з моменту укладення є безпідставним.

На підставі ст. 203,215, 526,530,598,625,611,612,615,806 ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 209, 213, 214 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу №3575-01/03/Н до генерального договору фінансового лізингу №3575 від 05 березня 2015 року та генеральний договір фінансового лізингу №3575 від 05 березня 2015 року, які укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" та ОСОБА_3 Дмитрівною- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

Суддя Вінтоняк М.Б.

Повний текст рішення виготовлено 27.12.2016 року