АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/2300/16ц Головуючий 1 інстанції: Поліщук Т.В..
Провадження: № 22ц/790/5317/16
Категорія: договірні Суддя-доповідач: Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом про визнання недійсним кредитного договору №84007, укладеного 09 квітня 2012 року між ним та ПАТ «Астра Банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк».

Посилався на те, що під час укладення спірного договору банком були порушені вимоги законодавства, що регулюють спірні правовідносини - Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»,

зокрема:

-всупереч положенням п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальник не був проінформований про умови кредитування;

-пункт 1.4.2 кредитного договору суперечить Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки передбачає сплату комісійної винагороди за управління кредитними коштами (резервування коштів на користь клієнта);

-всупереч п.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» кредитний договір не містить інформації про відповідальність банку, а містить лише умови відповідальності позичальника, що свідчить про несправедливість умов договору - істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідач позов не визнав, надав письмові заперечення (а.с.37-41).

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 07 липня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, в особі свого представника, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

До суду апеляційної інстанції сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення, відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (п. 3.3 Правил).

Згыдно п. 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Судовим розглядом встановлено, що 09 квітня 2012 року між ПАТ «Астра Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 84007.

За умовами договору банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію та встановив кредитний ліміт у розмірі 208500 гривень строком по 09 квітня 2017 року включно. Позичальник взяв на себе зобов'язання повернути кредит не пізніше останнього дня строку дії кредитної лінії з додержанням графіку зниження кредитного ліміту, викладеному у додатку №1, що є невід'ємною частиною договору, сплатити проценти за користування отриманими кредитними коштами та комісії в порядку, розмірі та у строк, що передбачені сторонами у договорі (а.с. 3-7).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень ЦК України та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судова колегія з таким висновком погоджується, при цьому виходить з наступного.

Судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Встановлено також, що у кредитному договорі зазначена сума кредиту, момент видачі кредиту, річна відсоткова ставка (20,49%), щомісячна сума необхідного платежу, строк внесення платежів, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови.

При підписанні договору позивач власним підписом підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитування та розміром сукупної вартості кредиту, йому вони зрозумілі, він з ними згоден та їх приймає (а.с.43).

Отже доводи позивача щодо порушення відповідачем вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» є безпідставними.

Не є підставою для визнання спірної угоди недійсною і посилання позивача на те, що умовами договору передбачена сплата комісійної винагороди за управління кредитними коштами (резервування коштів на користь клієнта).

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Матеріали справи свідчать, що при укладенні спірного договору сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за управління кредитними коштами (резервування коштів на користь клієнта) щомісячно з розрахунку 0,0137 процентів від суми невикористаного кредитного ліміту за день (п.1.4.2 договору).

Положення ст.526 ЦК України передбачають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись з договором в цілому, чи з окремими його положенням, зокрема з п.1.4.2.

Крім того, відповідності до п.6 ст.11 України «Про захист прав споживачів» позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин.

Проте, позивач не скористався цими правами, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору.

Підписавши вказаний договір, ОСОБА_2 реалізував своє право на отримання кредиту на визначених у договорі умовах.

Доводи позивача стосовно того, що умови спірного договору є несправедливими, оскільки не передбачають відповідальність банку не можна визнати обґрунтованими, оскільки позивач не довів що така редакція договору порушує його права споживача.

Дані про те, що позивач звертався з пропозиціями про внесення змін до умов договору щодо встановлення відповідальності банку, матеріали справи не містять. Зазначене свідчить про те, що позивача влаштовували умови договору в існуючий редакції і, що він не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Крім того, у разі порушення передбачених договором умов кредитування банк буде нести відповідальність відповідно діючого законодавством України.

Отже позивачем не доведено, що спірний договір був укладений у порушення вимог ст.203 ЦПК України, не відповідає законодавству України, містить несправедливі умови та порушує його права, як споживача.

Доводи апеляційної скарги зводяться до змісту позовних вимог, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують. Підстави для скасування рішення суду, передбачені ст.309 ЦПК України відсутні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді