У Х В А Л А

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про припинення кредитно-заставного договору,

в с т а н о в и л а :

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 22 вересня 2015 року відмовив у задоволенні позову ПАТ «Акцент-Банк» та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Акцент-Банк» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 тис. 202 долара США 89 центів. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року залишено без змін.

У липні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 257, 258, 267, 559, 598, 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження своїх вимог заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року та 6 квітня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 й залишаючи в силі рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції погодився з його висновком про відсутність підстав для застосування строку позовної давності згідно зі статтею 257 ЦК України, оскільки перебіг позовної давності перервався внесенням відповідачем грошової суми на погашення кредитної заборгованості 10 травня 2012 року, а банк звернувся до суду з позовом 26 січня 2015 року. При цьому, суд, встановивши неналежне виконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, стягнув з останнього заборгованість за кредитним договором. Звернення банку до суду свідчить про наявність інтересу банку до виконання ОСОБА_4 кредитного зобов'язання, що не свідчить про односторонню відмову банку від зобов'язання.

У наданій для порівняння ухвалі від 13 квітня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком суду першої інстанції, який зазначивши про те, що кредитор, скориставшись своїм правом обрати спосіб захисту шляхом пред'явлення позову до поручителя, що відповідає вимогам законодавства і умовам укладеного договору поруки, в якому передбачена солідарна відповідальність позичальника і поручителя, стягнув з поручителя на користь банку заборгованість за кредитним договором. При цьому, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 4 лютого 2015 року (справа № 6-243цс14), щодо застосування статей 559, 593 ЦК України, суд зазначив, що суд апеляційної інстанції відмовляючи в задоволенні позову не встановив факту належного виконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитними договорами й не перевірив прийняття його кредитором.

Постановою від 11 листопада 2015 року Верховний Суд України скасував ухвалені у справі судові рішення й визнав зобов'язання за договором іпотеки та договором застави майна припиненими. При цьому суд виходив з того, що оскільки забезпечені іпотекою та заставою зобов'язання за договором відновлювальної кредитної лінії є виконаними, тому зобов'язання за договором іпотеки та застави, які є похідними від кредитного договору, є припиненими.

У постанові від 6 квітня 2016 року Верховний Суд України зазначив про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність (стаття 257 ЦК України) за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. При цьому, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд України виходив з того, що суди попередніх інстанцій припустились помилки в застосуванні статей 257, 258, 261, 267 ЦК України і не врахували доводів відповідача щодо спливу позовної давності з огляду на те, що він припинив здійснювати погашення заборгованості перед банком 19 травня 2009 року через фізичну неможливість, а з позовом про стягнення з нього вищезазначеної заборгованості позивач звернувся лише у листопаді 2014 року.

В ухвалі суду касаційної інстанції та постановах Верховного Суду України, наданих заявником на підтвердження наявності підстави перегляду судового рішення, та в судовому рішенні, про перегляд якого подану заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Ураховуючи викладене, підстав для зупинення виконання ухвалених у справі рішень немає, у задоволенні клопотання ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись статтями 353 - 356, 360, 3601 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про припинення кредитно-заставного договору за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко