У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Карпенко С.О.,
Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до Громадської організації «Розвиток громади», Громадського формування «Афганська сотня», Громадської організації «Я - Львів'янин», Громадської організації «Українська спілка учасників АТО» про захист честі, гідності та ділової репутації,за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернуся до суду з позовом до Громадської організації «Розвиток громади» (далі - ГО «Розвиток громади»), Громадського формування «Афганська сотня» (далі - ГФ «Афганська сотня»), Громадської організації «Я - Львів'янин» (далі - ГО «Я - Львів'янин»), Громадської організації «Українська спілка учасників АТО» (далі - ГО «Українська спілка учасників АТО») про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ГО «Розвиток Громади» мережі Інтернет була розміщена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3». ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-сайті ГО «Розвиток Громади» мережі Інтернет була розміщена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4». Позивач вважає, що в даних статтях наведені матеріали, які не відповідають дійсності і шкодять його діловій репутації, а саме: «Громадські активісти з'ясували, що колишній митник ОСОБА_6, якого, за неофіційними даними, звільнили через вимагання та отримання хабара, має намір зайняти посаду заступника голови СБУ Львівщини.

ОСОБА_6 працював на львівській митниці у відділі боротьби із контрабандою. За неофіційною інформацією, під час його служби було виявлено факт вимагання та отримання хабара від фізичної особи-підприємця. За це керівництво митниці запропонувало ОСОБА_6 звільнитися зі служби за власним бажанням. Окрім того, 2012 року екс-митник балотувався в народні депутати від партії «Україна - Вперед», яка, як відомо, була технічним проектом Партії регіонів.

У громадськості виникають суттєві запитання, щодо доцільності обрання на посаду заступника голови СБУ людини із заплямованою біографією. Тому одразу дві громадські організації направили звернення-протест у найвищі державні органи України».

Також були подані повні тексти документів, а саме звернень-протестів в яких зазначено, що його звільнено з митних органів за вимагання та отримання хабара; що він уникає участі у громадських радах при Управлінні СБУ, але проводить закулісні переговори з певними громадськими організаціями та намагається «домовитись» про посаду заступника голови СБУ Львівщини; що під час його служби у відділі боротьби з контрабандою був виявлений факт вимагання та отримання хабара від фізичної особи-підприємця; що його було звільнено за хабарництво у митниці та інші неправдиві відомості. Вказує, що відсутність факту притягнення його до кримінальної відповідальності підтверджується довідкою про відсутність судимостей. Позивач просив визнати, що інформація в публікації на веб-сайті ГО «Розвиток Громади» мережі Інтернет, а саме статті під назвами «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_1 та «ІНФОРМАЦІЯ_4» від ІНФОРМАЦІЯ_2, де автори зазначають про його заплямовану репутацію та викладають неперевірені факти, які не відповідають дійсності, шкодять діловій репутації його як громадського діяча та наносять шкоду його інтересам; зобов'язати власника веб-сайту ГО «Розвиток Громади» навести спростування надрукованих на шпальтах сайту неправдивої інформації шляхом опублікування на цьому ж сайті та у місцевій газеті «Експрес», та принести публічні вибачення; зобов'язати відповідачів скерувати листи з спростуванням наданої неправдивої інформації в Адміністрацію Президента України, Службу безпеки України, Кабінет Міністрів України, Управління СБУ у Львівській області, Львівську обласну державну адміністрацію та Львівську обласну раду.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалоюколегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року,у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно зі ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Із роз'яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Із роз'яснень, викладених у п. 16 Постанови вбачається, відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно із ч. 2 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У пункті 19 Постанови судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

За приписами ст. 30 Закону України «Про інформацію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач є публічною особою, з огляду на його громадську діяльність, як голови громадської організації «Громадська варта», про що позивач зазначив у позовній заяві. Також позивач у прохальній частині позовної заяви просив про визнання інформації, викладеної у згаданих вище статтях, зокрема, такою, що шкодить його діловій репутації як громадського діяча. Водночас, участь у конкурсі на заміщення посади першого заступника голови СБУ у Львівській області, є участю на заміщення посади державного службовця, яка передбачає певні вимоги та обмеження.

Судом першої інстанції обґрунтовано зауважено, що як свідчать матеріали справи, у спірній статті містяться мовні фрагменти «…за неофіційними даними…», «…за неофіційною інформацією…». При цьому судом першої інстанції враховано, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява N 16695/04 від 15 липня 2010 року, остаточне 15 жовтня 2010 року). Сам факт можливого призначення позивача на посаду першого заступника керівника СБУ у Львівській області в умовах підвищеної уваги суспільства до формування кадрового складу державних органів в країні, як запоруку подолання корупційних проявів в державі, становило підвищений суспільний інтерес громади.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд, дотримуючись вимог ст.ст. 303, 315 ЦПК України, погодився з висновками суду першої інстанції та дійшов правильного висновку про те, що і зміст самих позовних вимог ОСОБА_6, викладений у прохальній частині позовної заяви, не містить жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання, поширену в зазначених вище публікаціях в мережі інтернет слід визнати недостовірною, такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача та потребує спростування, і такі вимоги не були уточнені позивачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О Карпенко
Г.І. Мостова