Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: Незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, Профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, Спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просила визнати незаконними та скасувати накази державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «Іллічівський морський торговельний порт») від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису четвертого терміналу посади тальмана, яку вона займала, та № 46/0 про її переміщення з четвертого терміналу до третього терміналу, від 27 квітня 2015 року за № 239/0-2 про припинення трудового договору та її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити її в ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на посаді тальмана четвертого терміналу, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03 лютого 2015 року до дня ухвалення судом рішення у даній справі.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що наказами підприємства від 26 січня 2015 року № № 33 та 46/0 її було фактично переведено на іншу роботу, а не переміщено, у результаті чого відбулося зміна посади, яку вона займала.

Крім того, її звільнення відбулося без попередньої згоди Незалежної профспілки, членом якої вона є.

Враховуючи викладені обставини, ОСОБА_3 просила позов задовольнити.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ першого заступника директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 27 квітня 2015 року № 239/о-2 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді тальмана третього терміналу ДП «Іллічівський морський торговельний порт». Стягнуто з ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 03 лютого 2015 року до 09 грудня 2015 року в сумі 88 397 грн 30 коп. У іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2016 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 22 серпня 2014 року між ДП «Іллічівський морський торговельний порт» та товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгрейнтермінал» була укладена угода про співробітництво, відповідно до якої передбачались соціальні гарантії працівникам, які будуть переведені до приватною підприємства у зв'язку з переданням в оренду державного нерухомого майна.

Відповідно до п. 1 угоди про співробітництво переведення працівників до приватного підприємства проводилось за їх бажанням.

23 січня 2015 року відповідачем було прийнято наказ № 28 про зміни в організації виробництва і праці третього терміналу, яким передбачалось ліквідацію з 23 квітня 2015 року структурного підрозділу «3 термінал» із усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис, та внесення відповідних змін до організаційної структури порту.

26 січня 2015 року ДП «Іллічівський морський торговельний порт» було видано накази № 33 та 46/0 про переміщення працівників, у тому числі й позивачки, яке відбувалося у зв'язку з забезпеченням заходів щодо реорганізації підприємства, а також у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що пов'язані передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3 термінал».

Позивачка відмовилась від переміщення та, починаючи з 03 лютого 2015 року до 05 січня 2015 року, виходила на своє робоче місце до четвертого терміналу, з якого вона була переміщена.

27 квітня 2015 року відповідачем видано наказ № 239/0-2 про звільнення позивачки з 30 квітня 2015 року у зв'язку з змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із недоведеності відповідачем факту звільнення позивачки у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, яке пов'язане з ліквідацією структурного підрозділу, та факту дотримання ч. 3 ст. 36, ст.ст. 42, 43 КЗпП України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у позові, виходив із того, що переміщення, а у подальшому переведення й звільнення позивачки з займаної посади, було здійснено з дотриманням вимог законодавства та умов трудового договору, тому відсутні підстави для визнання незаконними та скасування оспорюваних наказів, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 була членом незалежної профспілки працівників ДП «Іллічівський морський торговельний порт» і на час звільнення входила до профгрупи 4 терміналу, яка є складовою частиною однієї із ланок незалежної профспілки, а саме: первинної профспілки «Складських працівників» незалежної профспілки.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Для працівників, обраних до профспілкових органів, ст. 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» встановлені додаткові, окрім вказаних у зазначених правових нормах, гарантії при звільненні і передбачено, що їх звільнення допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки.

Виходячи із наведених норм та враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового органу породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення цього права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Оскільки зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Із долучених до справи документів убачається, що профспілками, прийняті рішення про відмову у дачі згоди на звільнення ОСОБА_3, при цьому у них наведені обґрунтування такої відмови. Вказане обґрунтування стосується як недотримання відповідачем процедури звільнення, так і того, що адміністрація не сповістила місцеву службу зайнятості стосовно масового вивільнення працівників 4 терміналу, не провела консультації із незалежною профспілкою, не вирішила питання щодо пріоритетності залишення на роботі працівників, не звернулася з відповідним поданням до незалежної профспілки для отримання попередньої згоди на звільнення.

З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що прийняті з цього приводу профспілковими органами рішення не мали обґрунтування відмови у дачі згоди на звільнення.

Крім того, суд, вирішуючи спір, виходив із того, що посада тальмана 4 терміналу та тальмана 3 терміналу є загальною для тальманів усіх підрозділів.

Однак відповідно до п. 2.14. Інструкції від 29 липня 2015 року «Про порядок ведення трудових книжок працівників» записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у Класифікаторі професій.

Згідно з примітками 1 та 2 додатка «В» Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року за № 327, назви професій можуть бути розширені за потребою користувача термінами та словами, які уточнюють місце роботи, виконувані роботи, сферу діяльності за умови дотримання лаконічності викладення, якщо інше не передбачено у Класифікаторі професій чи відповідних законодавчо-правових актах.

Окрім того, до професій (професійних назв робіт) можуть застосовуватися похідні слова за умови збереження галузевої та функціональної належності, кваліфікаційних вимог, виключення дублювання, збереження коду новоутвореної професії.

Як убачається з наказів від 26 січня 2015 року № № 33 та 46-0 та змін до штатних розписів при переміщені проводиться скорочення постійного робочого місця на 4 терміналі, яке займала позивачка, і її переводять на інше постійне робоче місце в інший структурний підрозділ «3 термінал» на посаду тальмана 3 терміналу.

Тобто, скорочується та змінюється робоче місце та найменування посади, які були обумовлені трудовим договором, а саме: наказом начальника порту від 16 червня 2014 року № 284/0, відповідно до якого позивачка постійно працювала у ДП «Іллічівський морський торговельний порт» тальманом 4 терміналу.

З наведеного вбачається, що у даному випадку відповідач при переведенні вийшов за межі умов трудового договору і провів таке переведення позивачки без її згоди зі скороченням постійного робочого місця та посади, яку вона обіймала в 4 терміналі.

Вирішуючи спір, суд наведеного не врахував, не з'ясував, чи наявні були посади тальманів у інших терміналах та чи пропонував відповідач позивачу вакантні посади.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик