Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання зобов'язання за договором позики припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 11 травня 2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_5 передала йому в користування 160 000 грн строком на 24 місяці.

11 травня 2014 року між сторонами було укладено новий договір позики на суму 240 000 грн строком на 6 місяців та без права пролонгації договору, а попередній договір та розписку від 11 травня 2012 року було анульовано.

Зазначав, що на його звернення до ОСОБА_5 про передачу оригіналу договору та розписки від 11 травня 2012 року, остання запевнила, що договір позики на суму 160 000 грн втратив свою силу та вона його знищила після укладення нового договору 11 травня 2014 року.

Враховуючи, що боргові зобов'язання між ним і ОСОБА_5 за договором позики та розпискою від 11 травня 2012 року на суму 160 000 грн є припиненими шляхом новації боргу, а ОСОБА_5 відмовляється повернути йому оригінали документів, що посвідчують боргові зобов'язання, просив суд визнати договір позики та розписку від 11 травня 2012 року, укладені між ним та ОСОБА_5 на суму 160 000 грн, припиненими.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від

05 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що умовами договору позики від 11 травня 2014 року та текстом розписки про отримання коштів від 11 травня 2014 року не передбачено, що дія попереднього договору позики від 11 травня 2012 року припинена шляхом новації у інше боргове зобов'язання. При цьому враховуючи наявність у ОСОБА_5 оригіналу розписки від 11 травня 2012 року про отримання ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 160 000 грн, на підставі положень ст. 545 ЦК України зобов'язання за договором позики від 11 травня 2012 року не можна вважати припиненими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 травня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів на суму 160 000 грн. На підтвердження отримання коштів

ОСОБА_4 було складено розписку від 11 травня 2012 року.

11 травня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів на суму 240 000 грн. На підтвердження отримання коштів ОСОБА_4 було складено розписку від 11 травня 2014 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору позики від 11 травня 2014 року, сторони не зазначили, що договір є укладеним у зв'язку із новацією боргу за договором позики від 11 травня 2012 року, що зобов'язання за ним припинені. При цьому згідно розписки ОСОБА_4 від 11 травня 2014 року, останній отримав суму грошових коштів у розмірі 240 000 грн. Даних про новацію даного боргу зазначено не було.

Крім того, судами встановлено, що оригінал розписки ОСОБА_4 від 11 травня 2012 року знаходиться у ОСОБА_5

Згідно з ч. 2 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Враховуючи зазначене, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання договору позики від 11 травня 2012 року припиненим є законним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій, та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які відповідно до

ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від

05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Л.М.Мазур