Справа № 750/4007/16-ц Провадження № 22-ц/795/2127/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Литвиненко І. В. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання права власності та поділ майна,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку наявним в матеріалах справи доказам.

Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що під час розгляду справи в суді першої інстанції апелянт не мав можливості бути присутнім у судовому засіданні, що підтверджується листками непрацездатності, про що суду надсилались відповідні заяви про відкладення розгляду справи, але не були взяті до уваги і без його участі були допитані свідки зі сторони відповідача. Тому апелянт вважає, що він був позбавлений можливості надати суду документи щодо обставин справи, які не досліджувались в судовому засіданні і мають значення по справі.

Апелянт вважає необгрунтованим посилання суду на технічний паспорт із зазначенням 1993 року забудови та пояснення свідків, оскільки в 1993 році був побудований лише каркас будинку та надвірні споруди.

ОСОБА_5 зазначає, що він разом з ОСОБА_6 підбивали підлогу, встановлювали двері та віконні блоки, міжкімнатні перегородки, настилали дерев»яну підлогу, клеїли шпалери, шпаклювали стіни. Наголошує, що надавав ОСОБА_6 грошові кошти на підключення газопостачання, водопроводу та опалення. Вказує, що з моменту забудови будинку і в 2005 році за його участю велись внутрішні роботи, збудовані два поверхи будинку та здані в експлуатацію, а третій поверх недобудований і дотепер.

В письмових запереченнях ОСОБА_6 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_5, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що судом повно і правильно встановлені усі обставини справи і рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлені наступні обставини справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення фактів проживання однією сім'єю у період до 1 січня 2004 року законодавством не передбачено, а тому відсутній в юридичному розумінні факт проживання сторін однією сім»єю без шлюбу між собою у період до 01.01.2004 року.

Окрім того, вирішуючи питання щодо визнання права власності на ? частину спірного будинку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_5 не надано належних доказів на підтвердження проживання з ОСОБА_6 однією сім»єю та ведення ними спільного господарства з 01.01.2004 року по 16 травня 2008 року; не доведено, що під час спільного проживання вартість спірного будинку значно збільшилась, не надано доказів на підтвердження того факту, що він брав участь у будівництві будинку № 21 по вул. Калиновій в м. Чернігові, який був збудований у 1993 році. Суд першої інстанції урахував те, що отриману позику на будівництво будинку до шлюбу ОСОБА_6, погашена в листопаді 1992 року, а тому прийшов до висновку, що спірний будинок не є обєктом спільної сумісної власності.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Згідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 з 23 березня 1990 року перебував з ОСОБА_7 Леонтієвною у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 серпня 1993 року (т. 1 а.с. 203). Від цього шлюбу ОСОБА_5 має доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 94).

Згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 березня 1995 року ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, передано на виховання батькові ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 202).

08 червня 1996 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9»ю Олександрівною, що підтверджується копією ОСОБА_4 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб. Сторони мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 7, 204 ).

На підставі рішення виконавчого комітету від 24.02.1997 року № 43 ОСОБА_6 призначено опікуном над неповнолітньою ОСОБА_8, оскільки батько дитини ОСОБА_5 знаходився на лікуванні у наркологічному диспансері, а мати дитини ОСОБА_10, як зазначено у цьому рішенні, позбавлена судом права займатись вихованням дочки (т. 1 а.с. 206).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 серпня 1997 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірваний (т. 1 а.с. 4). Актовий запис про розірвання шлюбу здійснений 27 січня 1998 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану (т. 1, а.с. 4, 7, 233).

Судом встановлено, що 17 травня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повторно укладений шлюб, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 січня 2016 року (а.с. 5, 8 Т.1).

Вказані обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_5 посилався на те, що з червня 1993 року по жовтень 2015 року він постійно проживав з ОСОБА_6 однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та за спільні кошти був побудований будинок № 21 по вул. Калинова в м. Чернігові з надвірними будівлями та спорудами, на ? частину якого просить визнати за ним право власності, враховуючи, що після розірвання шлюбу у 1998 році вони продовжували проживати як подружжя, вести спільне господарство та будувати свій будинок. Крім того, посилається на те, що позика, яку отримала ОСОБА_6 на будівництво спільного будинку, виплачувалась протягом 20 років за спільні кошти подружжя - до 01 жовтня 2010 року.

Проте, вимоги ОСОБА_5 не ґрунтуються на законі, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на вказану вище дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану.

В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Нормами КпШС України не передбачалося встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»).

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав встановлення факту проживання однією сім»єю без укладення шлюбу між сторонами за період з січня 1998 року по 01.04.2004 року.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження спільного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з січня 2004 р. по травень 2008 р. В апеляційному суді на підтвердження факту спільного проживання за цей період ОСОБА_5 доказів також не надано.

Апеляційний суд відхиляє твердження апелянта про будівництво спірного будинку за спільні сімейні кошти з моменту початку будівництва, оскільки будівництво розпочато у 1990 році а у той час ОСОБА_5 перебував у іншому зареєстрованому шлюбі, що виключало існування будь-яких юридично значимих сімейних відносин, із Рогачовою (нині ОСОБА_5 ) ОСОБА_11 спірного будинку згідно наявному у справі технічному паспорту закінчено у 1993 році.

В апеляційному суді зазначені обставини ОСОБА_5 не спростовані.

Як встановлено апеляційним судом, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Леонтієвною розірваний рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 серпня 1993 року, яке набрало законної сили 04 вересня 1993 р., розірвання шлюбу зареєстровано у органах ЗАГСу у листопаді 1993 р. згідно до вимог ст. 44 КпШС Укрїни, якою визначено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази тих обставин, що ОСОБА_5 проживав однією сім»єю з ОСОБА_9 з грудня 1993 року і до реєстрації шлюбу між ними у червні 1996 року.

З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє як не підтверджені ніякими доказами аргументи скарги про те, що ОСОБА_5 з 1993 року проживав з ОСОБА_6 та вони спільно будували спірний будинок.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Деснянської районної ради від 25.07.2005 р. № 183 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Калиновій, 21 в м. Чернігові (т.1 а.с. 50 ).

Апеляційним судом встановлено, що будівництво спірного будинку розпочато в 1990 році на підставі нотаріально посвідченого договору про забудову від 06.07.1990 року і завершено в 1993 році, що підтверджується копією технічного паспорту на спірний будинок (а.с. 51-56 Т.1).

Твердження ОСОБА_5 про те, що спірний будинок будувався за спільні кошти і спільною працею, апеляційний суд відхиляє як юридично необгрунтовані, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 21 вересня 1990 року між ОСОБА_6 та Деснянським відділенням ощадбанку № 57 укладено договір позики на 10000 рублів під 3 відсотки річних строком на 12 років для будівництва житлового будинку по вулиці Калинова, 21, початок погашення позики - щоквартально з 01 жовтня 1992 року.

20 червня 1991 року ОСОБА_9 отримала позику в сумі 20000 рублів СРСР строком на 20 років під три відсотки річних, з використанням отриманих коштів на будівництво житлового будинку у строк до 01 вересня 1992 року (т. 1 а.с. 84-86 ).

Відповідно до копій накладних на відпуск матеріалів на сторону, видаткових накладних та копій квитанцій, наявних в матеріалах справи, ОСОБА_6 в період з 1990 по 1992 роки купувала будівельні матеріали (а.с. 153-177 Т.1).

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_6 до укладення шлюбу з ОСОБА_5 здійснено погашення цільової грошової позики у 1992 році, що підтверджується копіями повідомлень за січень, жовтень та листопад 1992 року на загальну суму 20000 рублів. (а.с. 184 Т.1).

В апеляційному суді ОСОБА_5 не надано ніяких документальних доказів, які б підтвердили доводи скарги про те, що він надавав ОСОБА_5 гроші на підключення газопостачання, водопроводу та опалення до спірного будинку .

Зазначені обставини спростовують твердження ОСОБА_5 про те, що він надавав ОСОБА_6 кошти на будівництво спірного будинку.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Усупереч зазначеним положенням закону, позивачем ОСОБА_5 не надано належних та допустимих документальних доказів ні в суді першої інстанції, ні апеляційному суду на підтвердження його участі у будівництві спірного будинку та витрачання на будівництво спільних коштів.

Посилання апелянта на те, що ним неодноразово направлялись заяви про відкладення розгляду справи у звязку з перебуванням на лікарняному не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в розумінні положень ст. 309 ЦПК України.

Упродовж розгляду справи в суді першої інстанції наявна лише одна заява ОСОБА_5 від 30 серпня 2016 року про відкладення розгляду справи у звязку з відмовою адвоката ОСОБА_12 від участі у справі в якості його представника та надання часу для укладення угоди про надання правової допомоги з іншим фахівцем у галузі права (а.с.232 Т.1).

За результатами судового засідання 30 серпня 2016 року по справі оголошена перерва до 16 вересня 2016 року, враховуючи клопотання позивача, що підтверджується журналом судового засідання (а.с. 242-245 Т.1).

Крім того, в матеріалах справи наявна копія довіреності від 29 серпня 2016 року, видана на ім»я ОСОБА_13 на представлення інтересів ОСОБА_5 в судовому засіданні (а.с. 228 Т.1). Отже, доводи скарги про порушення процесуальних прав ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження.

Посилання апелянта на відсутність в матеріалах справи доказів стягнення з нього аліментів на користь двох дітей спростовуються постановою Деснянського районного народного суду м. Чернігова від 09.02.1998 року про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 на утримання двох дітей.

Належних та допустимих документальних доказів того, що аліменти на користь ОСОБА_6 ОСОБА_5 не сплачувались, оскільки вони проживали однією сім»єю, апелянтом усупереч вимог ст.ст. 57-66 ЦПК України не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що позивачем не доведені його позовні вимоги, що є обовязковим відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, а наведено лише загальні положення норм права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм дана вірна юридична оцінка на підставі повно і всебічно досліджених обставин справи.

Апеляційним судом не встановлено таких порушень норм матеріального і процесуального права, що призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору між сторонами або таких, що тягнуть за собою безумовне скасування судового рішення, а тому відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: