Провадження № 2/638/5835/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Штих Т.В.,

секретаря Чаленко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір № 1027 фінансового лізингу від 30.09.2016, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», стягнути з останнього 24000,00 гривень, сплачених нею по оскаржуваному договору, а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1102,40 гривень.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що спірний договір лізингу укладений без наявності у відповідача ліцензії, його положення є несправедливими по відношенню до споживача, а тому в силу ст. 18 Закону України «про захист прав споживачів» має бути визнаний недійсним. Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до діючого законодавства даний договір мав бути нотаріально посвідчений, що не було виконано сторонами, а тому даний договір є нікчемним і всі передані по ньому кошти мають бути повернуті позивачеві.

Представник відповідача проти позову заперечував, зазначивши у наданих до матеріалів справи письмових запереченнях, що укладений між сторонами договір лізингу був непрямим для якого не є обовязковою нотаріальна форма договору, в самому договорі між сторонами добровільно було погоджено усі істотні умови договору лізингу, а підписавши оскаржуваний договір та усі додатки до нього позивач погодився із його умовами.

Позивач та його представник у судове засідання не зявились про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надійшла заява представника позивача адвоката ОСОБА_2, в якій він підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив суд розглядати справу без участі позивача та його представника. Представник відповідач у судове засідання не зявився. Надав суду письмові заперечення, в яких проти задоволення позову заперечував, просив розглядати справу без його участі.

Вивчивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступного:

Згідно ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, відповідно до вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено поняття фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.

Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Посилання представника відповідача на те, що спірний договір є договором непрямого лізингу, а тому на нього не поширюються вимоги про нотаріальне посвідчення, судом до уваги не приймаються, оскільки діюча на момент укладення спірного договору редакція Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачає наявності такого виду лізингу як непрямий лізинг.

Враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України суд приходить до висновку, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій, а, як встановлено судом, станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, у звязку з чим не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу унеможливлювало виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ».

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. (ч. 1 ст. 227 ЦК України).

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Частиною 2 ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до п.8 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідченні підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема договір фінансового лізингу.

Таким чином, умовою досягнення мети договору фінансового лізингу сторонами, є сплата лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви власника у порядку, визначеному Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином договір фінансового лізингу №1027 від 30.09.2016 року, є нікчемним з підстав визначених положеннями ч.1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 по справі № 6-2766цс15, яка відповідно до положень ст. 360-у ЦПК України є обовязковою для застосування при розгляді аналогічних справ.

З наведених вище підстав, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на можливість укладення договору фінансового лізингу без дотримання нотаріальної форми та за відсутності ліцензії у лізингодавця необхідної для укладання договору фінансового лізингу №1027 від 30.09.2016 року

Крім того, суд приймає до уваги доводи позивача про невідповідність положень спірного договору лізингу нормам ст. 18 «Про захист прав споживачів» , яка містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Таким чином, умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

У п. 12.1 договорі фінансового лізингу №1027 від 30.09.2016 року зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 40 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. При цьому незалежно від призначення платежу вказаного у банківській квитанції на оплату, даний платіж розцінюється як комісія.

Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 по справі № 6-1551цс16, яка відповідно до положень ст. 360-у ЦПК України є обовязковою для застосування при розгляді аналогічних справ

Виходячи з викладеного, договір фінансового лізингу №1027 від 30.09.2016 року є несправедливим, у звязку з чим підлягає визнанню недійсним, а кошти, сплачені позивачем по даному договору лізингу, підлягають поверненню йому у повному обсязі.

Доводи, викладені представником відповідача у письмових запереченнях, вказаних висновків не спростовують, а тому до уваги судом не приймаються. В той же час, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджуються зібраними по справі доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до наявних у справі квитанцій позивачем за подання даного позову сплачено судовий збір у розмірі 1102,40 гривень. Крім того, позивачем за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову, яка задоволена судом, було сплачено судовий збір у розмірі 275,60 гривень. З огляду на це із відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у розмірі 1378,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 60, 88, 208, 209, 212 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №1027 від 30.09.2016, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (ідентифікаційний код юридичної особи 40352937 юридична адреса 03038, м. Київ, вул. Лінійна, 17, оф.107) на користь ОСОБА_1 (номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 24000,00 гривень, як повернення сплачених нею коштів по договору фінансового лізингу №1027 від 30.09.2016.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (ідентифікаційний код юридичної особи 40352937 юридична адреса 03038, м. Київ, вул. Лінійна, 17, оф.107) на користь ОСОБА_1 (номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 1378,00 гривень, як відшкодування судових витрат з оплати судового збору за подання позову та подання заяви про забезпечення позову.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Головуючий: Т.В. Штих