РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Якуші Н.В.

при секретарі Коломойцеві М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про встановлення факту постійного проживання із спадкоємцем, про визнання права власності в порядку спадкування , -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року позивач звернулась з позовом до суду, в якому просила суд встановити факт постійного спільного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3, який помер 06.04.2015 року, за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на спадщину за заповітом після померлого 06 квітня 2015 року батька ОСОБА_3 на кв. №170, 190 по вул.. Героїв Праці, 29 у м. Харків.

В обґрунтування позову вказувала, що після смерті її батька відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі продажу від 06.09.1996 року та квартиру АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 12.09.1996 року.

Вказувала,за своє життя її батько ОСОБА_3 склав заповіт, яким все належне йому майно заповів їй, ОСОБА_1 Зазначила, що після смерті батька вона фактично прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління спадковим майном, так к мешкала з батьком на час його смерті у належній йому квартирі, користувалась нею, сплачувала всі платежі. У червні 2015 року вона звернулась до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, проте через відсутність деяких документів, розгляд цього питання відклався. 14.11.2015 року державний нотаріус розглянула її документи та постановою від 14.11.2015 року відмовила їй у вчиненні нотаріальних дій з тих підстав, що місце проживання батька було зареєстроване у квартирі №190, а її у квартирі АДРЕСА_4, а тому вона вважається спадкоємицею, яка не прийняла спадщину у встановлений строк, оскільки не подала заяву про прийняття спадщини.

На підставі вищевикладеного просила суд задовольнити її позовні вимоги, оскільки вказані обставини заважають їй прийняти спадщину за заповітом після смерті її батька.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не зявились, надали заяву, в якій просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не зявилась, була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, матеріали справи містять її нотаріально посвідчену заяву про визнання нею позову ОСОБА_1 про визнання за нею права на спадщину після смерті батька ОСОБА_3 (а.с.7).

З урахуванням цього та враховуючи необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув справу на підставі всіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши надані сторонами докази, давши оцінку заявленим позовним вимогам, суд прийшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 06.04.2015 року помер ОСОБА_4, який був батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після одруження отримала прізвище ОСОБА_1 ( а.с.8, 11, 13) та є позивачем по справі. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.

Згідно заповіту, складеного ОСОБА_3 та державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори, останній здійснив розпорядження стосовно свого майна, а саме належне йому майно він заповів ОСОБА_6 ( а.с.9).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу було відмовлено у заведенні спадкової справи для видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_3, оскільки спадкоємцем пропущено шестимісячний строк для подачі заяви, який починається з часу відкриття спадщини, як того вимагає п. 3 ст. 1268, 1270 ЦК України( а.с.10).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 постійно мешкає та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19), а відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця №38 від 26.06.2015 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_5 ніхто не зареєстрований (а.с.20).

Як вбачається з складеного акту від 05.07.2016 року у квартирі АДРЕСА_6 постійно мешкає родина, яка складається із ОСОБА_1, ОСОБА_7 та батька ОСОБА_1 ОСОБА_3, який мешкав у цій квартирі в період з 09.09.1996 року по 06.04.2015 року, тобто по день своєї смерті (а.с.24).

Вирішуючи по суті вимогу позивача щодо встановлення факту її постійного спільного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем ОСОБА_3, який помер 06.04.2015 року, за адресою: АДРЕСА_1, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно із ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розяснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним повязана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).

Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.

Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 ОСОБА_8 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обовязковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця про живав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Положеннями ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_1 на час смерті свого батька ОСОБА_3 проживала разом з ним з 1996 року по 06.04.2015 року за адресою: АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини.

Встановлення цього факту має для позивача юридичне значення. Юридичний факт встановлюється з метою реалізації заявником спадкоємцем ОСОБА_1 права на отримання спадку.

Оскільки строк звернення спадкоємця, який фактично прийняв спадщину до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини строком не обмежена, інших спадкоємців як встановлено із витребуваною судом копії спадкової справи в судовому засіданні не мається, спору про майнове або особисте немайнове право не існує, а встановити зазначений факт в позасудовому порядку неможливо, суд вважає вказані позивачем вимоги обґрунтованими, які відповідно до вищезазначених норм права підлягають задоволенню.

Разом з тим, вимоги позивача про визнання за нею право власності на майно, яке залишилося після смерті спадкодавця, суд вважає передчасними та не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.392 ЦПК України власник майна може предявити позов про визнання його прав власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, відповідно до розяснень, які містяться у листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування". Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, у справах про спадкування права власності на нерухоме майно суди не повинні задовольняти позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом чи за заповітом за відсутності спору між спадкоємцями стосовно спадщини, оскільки реалізація прав позивачів має інші механізми: звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини, продовження строку прийняття спадщини (у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем щодо правовідносин, які виникли після набрання чинності ЦК. При цьому судам слід враховувати, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини.

Таким чином, після встановленню факту постійного проживання із спадкодавцем перешкод для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом не вбачається, у звязку з чим в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в пропорційній частині від задоволених вимог, а саме у розмірі 551 грн. 20 коп. за вимоги немайнового характеру, які судом були задоволені.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.10, 11, 60, 208, 212-214 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про встановлення факту постійного проживання із спадкоємцем, про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити частково.

Встановити факт постійного спільного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3, який помер 06.04.2015 року, за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення складено в єдиному примірнику в нарадчий кімнаті.

Суддя Н.В. Якуша