Справа № 351/331/16-ц
Провадження № 22-ц/779/923/2016
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Матківського Р.Й.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Потічківської сільської ради про визнання недійсним п.7 рішення Потічківської сільської ради №29-3/2016 від 26 січня 2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Снятинського районного суду від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Потічківської сільської ради про визнання недійсним п.7 рішення Потічківської сільської ради №29-3/2016 від 26 січня 2016 року.

Ухвалою Снятинського районного суду від 21 березня 2016 року провадження в справі закрито з підстав непідвідомчості справи цьому суду.

В апеляційній скарзі на дану ухвалу суду ОСОБА_2 посилається на порушення норм процесуального права. Суд безпідставно прийшов до висновку, що оскаржуване рішення прийнято Потічківською сільською радою в межах повноважень, визначених законом, так як нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування є обовязковим до виконання на території сільської ради. Тому цей спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Однак, при цьому судом не враховано, що оскаржуваним рішенням фактично внесено зміни щодо орендної плати по договору оренди землі, укладеного 3 жовтня 2013 року між нею та відповідачем. В цьому договорі сільська рада виступає не в якості органу наділеного владними повноваженнями, а є рівноправною його стороною. Відповідно оскаржуване рішення спрямоване на зміну договірних умов, носить цивільно-правовий характер та не повязане із реалізацією управлінських функцій сільської ради.

З цих підстав просила ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представники Потічківської сільської ради доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Закриваючи провадження в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що позов предявлено до субєкта владних повноважень і оскільки між сторонами існує публічно-правовий спір, він повинен вирішуватися в порядку, визначеному КАС України.

Проте, погодитися з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 03.10.2013 року між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,5747 га строком на 49 років для обслуговування нежитлової будівлі і споруди в с. Потічок, Снятинського району, вул. Незалежності України,61 (а.с. 5-15).

П.9 цього договору визначено, що орендна плата за оренду цієї земельної ділянки згідно рішення Потічківської сільської ради №264-19/2013 від 03.10.2013 року встановлюється сторонами у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки, на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданої відділом Держземагентства у Снятиському районі, що у грошовій формі становить 5 558,50 грн в рік. Також сторонами обумовлено можливість перегляду щорічно розміру орендної плати (п.13 договору), зміни умов договору у письмовій формі за взаємною згодою сторін, вирішення спору у судовому порядку в разі недосягнення цієї згоди (п.п.13,36).

8 грудня 2013 року право оренди земельної ділянки ОСОБА_2 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом (а.с.16).

Зясовано, що рішенням сесії Потічківської сільської ради №29-3/2016 від 26 січня 2016 року (п.7) позивачу встановлено розмір орендної плати 5% грошової оцінки земель с.Потічок (а.с.4).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилалася на те, що таке рішення відповідачем прийнято всупереч норм цивільного законодавства, зокрема щодо зміни умов договору, а тому порушує її законні права та інтереси.

За змістом статей 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначено захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій (далі субєкт владних повноважень).

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього субєкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників субєкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЗК України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обовязків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Як зазначено в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009в (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, в звязку з прийняттям субєктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обовязків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Згідно з розясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, даними в п. 7 постанови «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 1 березня 2013 року № 3, земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи положення статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (субєктом владних повноважень) як субєктом публічного права та субєктом приватного права фізичною особою, в якому управлінські дії субєкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь субєкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Отже, якщо субєкт у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції щодо іншого субєкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції.

За таких обставин рішення субєкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6 - 2510 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Враховуючи вищезазначені обставини, предмет спору та субєктивний склад правовідносин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про непідвідомчість справи цивільній юрисдикції та закриття з цих підстав провадження в ній.

Оскільки оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 311, 313-314, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Снятинського районного суду від 21 березня 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_3