Провадження № 2/742/1609/16
Єдиний унікальний № 742/3725/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого - судді Зарічної Л.А.,

при секретарі Геєць О.О.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Прилуки цивільну справу за позовом

Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості ,-

В С Т А Н О В И В :

ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із позовною заявою про повернення відповідачем кредитних коштів, а також іншої заборгованості, що утворилася у звязку із неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором №К-4073157 від 05 жовтня 2011 року .

Посилаючись на ті обставини, що банк свої зобовязання перед ОСОБА_2 виконав у повному обсязі та надав позичальнику кредитні кошти, визначені умовами договору в повному обсязі, позичальник в порушення умов кредитного договору кредитні кошти своєчасно не повертає і має заборгованість як по кредиту, так і по відсотках, і станом на 29.09.2016 року має заборгованість в загальній сумі 946451 грн.31 коп., з яких: 95921 грн.13 коп. тіло кредиту, 23982 грн. 73 коп. - заборгованість по відсоткам, 23220 грн. 00 коп. комісія та 803327 грн.45 коп. - пеня.

В судове засідання представник позивача не зявився, але направив письмову вимогу про підтримання позову в повному обсязі та розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог та просили застосувати наслідки спливу позовної давності.

Вислухавши пояснення та дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку:

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні було встановлено, що згідно умов кредитного договору №К-4073157 від 05 жовтня 2011 року (а.с.5-14) ОСОБА_2 є стороною (а саме позичальником) даного кредитного договору із ПАТ «Дельта Банк». За даним договором банк надає позичальнику кредит в сумі 120000 грн.00 коп. та встановлює розмір відсотків за користування кредитом 14,5 % річних та 19,5% річних у разі невиконання позивальником будь-якого із зобовязань, передбачених п.п.5.9,5.10 вказаного договору та щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,45% від суми кредиту та кінцевим терміном погашення 04 жовтня 2016 року.

Як було встановлено в судовому засіданні, позичальник істотно порушив умови кредитного договору, не здійснюючи погашення даного кредиту, у звязку з чим банк не може використовувати дані кошти в активних операціях та несе збитки.

Суд вважає за необхідне зазначити, що конкретні правові наслідки порушення того чи іншого зобовязання визначаються Цивільним кодексом, відповідними актами цивільного законодавства або договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до умов укладеного кредитного договору, сторони погодили, що кредитор має право вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту до настання остаточного строку/терміну погашення, а позичальник зобовязується достроково погасити кредит в повному обсязі та сплатити нараховані за користування кредитом неустойку та інші платежі й нарахування за цим договором, що підлягають сплаті позичальником на користь кредитора.

Стаття 1049 ЦК України зобовязує позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, а відповідно до ст. 1050 ЦК України, де визначено , що у разі якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст.530, 631 ЦК).

Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними (п.7.8 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту до 04.13.2016 (пп.1.1 кредитного договору), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 05 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом (п.3.4 кредитного договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК).

Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також у ч.1 ст.611, чч.24 ст.612 ЦК, які передбачають відповідальність боржника.

Перевіряючи доводи відповідача в частині застосування норм закону щодо позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 04.10.2016 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок (ст.253 ЦК).

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252255 ЦК.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається із досліджених доказів, а саме відповідно до умов кредитного договору (пп.3.4) позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, згідно з визначеним графіком.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися позичальником частинами до 5 числа кожного місяця, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Наданий позивачем на вимогу суду розрахунок заборгованості за договором кредиту №К-4073157 від 05.10.2011 року, підтверджує ті обставини, що остання проплата відповідачем була здійснена у серпні 2013 року.

Таким чином, як було встановлено в судовому засіданні, відповідач перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у звязку із чим з вересня 2013 року у нього утворюється заборгованість за кредитним договором. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до нього лише 26 листопада 2016 року.

Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, суд приходить до висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Вказані обставини повністю відповідають правовим позиціям, відображеним у Постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-20цс14 та від 9 листопада 2016 року у справі №6-2170цс16, які є обовязковими для застосування та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, суд, вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог відмовити ПАТ «Дельта Банк» у стягненні судового збору.

На підставі наведеного та ст.ст. 251-254,256-258,261,266,267, 526-527,533, 553-554,611,625,1046-1050, 1054-1055 ЦК України, керуючись ст.ст. 88, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованість за кредитним договором №К-4073157 від 05 жовтня 2011 року в розмірі 946451 грн. 31 коп. відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі впродовж 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги Апеляційному суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд.

Суддя Л.А.Зарічна