Справа № 2-795/2009
Провадження № 22-ц/779/1558/2016
Головуючий у 1 інстанції Цалина Б.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/3 частку спадкового будинковолодіння, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на заочне рішення Косівського районного суду від 22 грудня 2009 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що на підставі рішення Косівського районного суду від 10.05.2007 року вона є власником 1/3 частини будинковолодіння, що знаходиться в с.Уторопи, присілок Гора, №348-а, Косівського району Івано-Франківської області.

Відповідач ОСОБА_3 та на той час неповнолітній ОСОБА_5Я, якого представляє ОСОБА_4, є власниками інших частин будинковолодіння, а саме по 1/3 частині кожен.

Посилаючись на положення ст.365 ЦК України, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частину будинковолодіння, що знаходиться в с.Уторопи, присілок Гора, №348-а, Косівського району Івано-Франківської області. Стягнути з неї в користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за належну їй 1/3 частину вищевказаного будинковолодіння в розмірі 18 340 грн.

Рішенням Косівського районного суду від 22 грудня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку спадкового майна, а саме будинковолодіння, що розташоване в с. Уторопи, присілок Гора, Косівського району Івано-Франківської області, що складається з житлового будинку та господарських споруд.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за належну їй частину спірного будинковолодіння в сумі 18 340 грн.

Представник ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Представник апелянта зазначив, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.01.2014 року скасовано рішення Косівського районного суду від 10.05.2007 року. Таким чином позивач ОСОБА_2 безпідставно набула права власності на спірне будинковолодіння та не мала необхідного обсягу прав для звернення до суду із даним позовом.

З наведених підстав ОСОБА_7 просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, вказуючи на те, що ОСОБА_6 після набуття повноліття дізнався про існування спору і вважає, що його право як спадкоємця порушено.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав в повному обсязі.

Правонаступник позивача в судове засідання не з»явився.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 згідно рішення Косівського районого суду від 10.05.2007 року є власником 1/3 частини спірного будинковолодіння. Відповідач ОСОБА_3 також є власником 1/3 частини спірного будинковолодіння на підставі рішення Косівського районного суду від 16.06.2009 року.

Враховуючи те, що згідно висновку експерта виділ в натурі 1/3 частини із житлового будинку є технічно неможливим, а також те, що ОСОБА_3Я отримала від ОСОБА_2 компенсацію за 1/3 частину належного їй спадкового будинковолодіння в розмірі 10 000 грн. та 1000 доларів США та не заперечує, що належна їй 1/3 частина будинку перейшла у власність ОСОБА_2, посилаючись на положення ст.364 ЦК України, суд першої інстанції задоволив позов.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 22.12.2007 року ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2Д, є власником 1/3 частини будинку в с.Уторопи, присілок Гора, 348-а Косівського району Івано-Франківської області на підставі рішення Косівського районного суду від 10.05.2007 року (а.с.4).

Рішенням Косівського районного суду від 10.05.2007 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, та третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_8, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, про визнання свідоцтва про право власності за заповітом незаконним, поділ спадкового майна.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого на імя ОСОБА_5 28.10.2005 року Косівською державною нотаріальною конторою за №1557 на будинковолодіння, що знаходиться в с. с.Уторопи , присілок Гора, 348-а Косівського району Івано-Франківської області. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину вищевказаного будинковолодіння та виділено ОСОБА_2 в натурі 1/3 частину будинковолодіння (а.с.26).

Встановлено, що ОСОБА_2 померла 14.02.2013 року (а.с.44), а згідно Свідоцтва про право на спадщину від 07.11.2015року її правонаступником є ОСОБА_5М (а.с.123-126).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.01.2014 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє як законний предмтавник в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 Скасовано рішення Косівського районного суду від 10.05.2007 року та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, та третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_8, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, про визнання свідоцтва про право власності за заповітом незаконним, поділ спадкового майна відмовлено.

Рішенням Косівського районного суду від 16.06.2009 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 Ю,Я., про поділ спадкового майна.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину будинковолодіння, що знаходиться в с.Уторопи, присілок Гора, 348-а Косівського району Івано-Франківської області (а.с.45).

Відповідно до ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно ст.364 ЦКУ співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В спірному випадку, позивач просила визнати за нею право власності на 1/3 частку будинку та стягнути грошову компенсацію у відшкодування відповідачці такої частки. Проте враховуючи фактичні обставини у справі, з огляду на зміст наведених норм, підстави для визнання права на частку в порядку ст.365 ЦКУ у суду були відсутні. Суд неправильно визначився із змістом позовних вимог та неправильно застосував норми, що регулюють дані правовідносини.

Зокрема, позивач належно не обґрунтувала підставу звернення про визнання права власності посилаючись на норму ст.365 ЦКУ, яка передбачає захист права в спосіб припинення права особи на частку у спільному майні з попереднім внесенням позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, чого в спірному випадку також не було.

Суд же вирішив наведені позовні вимоги за ст.364 ЦКУ, тоді як таку підставу не вказувала позивач.

Крім того, в даному випадку колегія суддів вважає на доцільне звернути увагу на те, що як зазначив Верховний суд України в ухвалі від 17 лютого 2010 р. у справі № 6-6248св09, звертає на себе увагу ототожнення деякими судами положень статей 364 та 365 ЦК, зокрема одночасне застосування вказаних норм до правовідносин припинення права на частку у спільному майні. Ці норми є різними за своєю правовою природою. Першою з них регулюється питання добровільного припинення спільної часткової власності на вимогу власника, що бажає реалізувати право на виділ своєї частки; іншою ж нормою регулюються правовідносини щодо припинення на вимогу інших співвласників майна права особи на частку в спільній власності за відсутності на це її згоди й бажання, тобто примусово, а тому одночасне їх застосування за позовом однієї особи є помилковим, оскільки - ст. 364, так і ст. 365 ЦК України - є взаємовиключними .

З огляду на наведене, позивач не довела підставу визнання права на частку та стягнення з неї грошової компенсації в порядку ст.365 ЦКУ.

Однак суд, першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, неправильно застосував норми матеріального права, тому судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК щодо законності й обгрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 задоволити.

Рішення Косівського районного суду від 22 грудня 2009 року скасувати , ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/3 частку спадкового будинковолодіння та стягнення грошової компенсації відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Беркій О.Ю.

ОСОБА_9