У х в а л а

16 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року, додаткового рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 9 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та збитків за договором фінансового лізингу та зустрічним позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 5 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») відмовив.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 суд задовольнив частково, ухвалив: визнати недійсним договір фінансового лізингу, укладений 25 листопада 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_4; стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_4 575 тис. 43 грн. 5 коп. сплачених ним за договором коштів та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив; стягнув з ТОВ «Порше Лізинг Україна» 3 тис. 654 грн судових витрат в дохід держави.

Апеляційний суд Тернопільської області 24 травня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_4 моральної шкоди та ухвалив у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 щодо відшкодування моральної шкоди відмовив. У решті рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишив без змін.

Стягнув з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_4 203 грн судових витрат.

Додатковим рішенням від 9 червня 2016 року Апеляційний суд Тернопільської області стягнув з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_4 2 тис. 69 грн 70 коп. судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 5 серпня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

7 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року, додаткового рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 9 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2016 року з передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», частини другої статті 216 Цивільного кодексу України; неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, зокрема частини першої статті 88 ЦПК України щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року і 9 вересня 2015 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня і 20 листопада 2013 року, 29 січня 2014 року і 17 лютого 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми процесуального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Постановляючи ухвалу від 5 серпня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), а тому цей договір слід визнати недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, а також стягнути на користь ОСОБА_4 сплачені ним за договором кошти.

Натомість, оскільки ОСОБА_4 не довів наявність (відповідно до положень указаного Закону) завданої йому з боку товариства моральної шкоди, то відсутні правові підстави для задоволення зазначеної позовної вимоги.

Крім того, касаційний суд погодився також з висновком суду апеляційної інстанції про стягнення на користь ОСОБА_4 відповідної суми судових витрат з огляду на те, що касаційна скарга ОСОБА_4 була задоволена частково.

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 23 січня 2013 року касаційний суд, направивши справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, вказав на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи;

- в ухвалі від 30 жовтня 2013 року касаційний суд, залишивши судові рішення без змін, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для визнання недійсним договору поруки та стягнення на користь позивачки моральної шкоди з огляду на те, що позивачка спірний договір поруки не підписувала, істотні умови цього договору не погоджувала, отже, відсутнє її волевиявлення як учасника правочину на його укладення, і, відповідно, не може відповідати як поручитель за зобов'язаннями відповідача; при цьому є підстави і для стягнення моральної шкоди на її користь, оскільки позивачка змушена була тривалий час вживати заходи, спрямовані на захист свого безпідставно порушеного права, завданого недійсним правочином;

- в ухвалі від 20 листопада 2013 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині стягнення витрат на проведення експертизи, судових витрат та витрат на послуги адвоката, вказав на необхідність перевірити наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу, звернути увагу на пропорційність розміру судових витрат до розміру задоволених позовних вимог та перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача судових витрат;

- у рішенні від 29 січня 2014 року касаційний суд, зменшивши розмір стягнутої на користь позивача суми судових витрат, дійшов висновку про те, що судові витрати, відповідно до положень статті 79 ЦПК України стягуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог;

- в ухвалі від 9 вересня 2015 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів, стягнення майнової шкоди та відшкодування моральної шкоди з огляду на те, що відповідач не мав дозволу (ліцензії) на здійснення відповідного виду діяльності (надання фінансової послуги);

- в ухвалі від 17 лютого 2016 року касаційний суд, направивши справу в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив про необхідність встановити, який розмір судових витрат підлягає відшкодуванню та застосувати положення щодо пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позовних вимог.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог, а також неоднаково застосував одні й ті самі норми процесуального права при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та збитків за договором фінансового лізингу та зустрічним позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року, додаткового рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 9 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко