Справа №173/1025/16-ц
Провадження №2/173/608/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 р. м.Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення позики та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення позики та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що 3 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 9000 євро. На підтвердження укладеного договору та отримання грошей відповідач в той же день, 3 червня 2014 року, написав розписку, згідно з якою зобовязався повернути кошти в двомісячний термін. Відтак відповідач зобовязаний був повернути кошти до 4 серпня 2014 року. Проте на момент подання позову відповідач коштів не повернув, тим самим порушив умови договору. У звязку з порушенням зобовязання позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честь та гідність, порушенні його нормальних життєвих звязків. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 100000 грн. на підставі вищевикладеного ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 9000 євро, що за курсом НБУ становить 252000 грн. та 100000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Суду пояснив, що відповідач не повернув позивачу жодної копійки. На неодноразові звернення позивача про необхідність повернення боргу відповідач лише просив надати йому відстрочку, а потім взагалі припинив відповідати на телефонні дзвінки.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував. Суду пояснив, що він дійсно отримав у позивача в борг 9000 євро та обіцяв їх повернути через два місяці. 1000 євро, а це 16500 грн. він повернув позивачу того ж дня, 3 червня 2014 року. потім зробив ще два платежі в жовтні 2014 року 53968 грн. та 65674 грн. Проте позивача це також не влаштувало та він продовжував вимагати від нього кошти у звязку з чим 30 грудня 2014 року він також сплатив позивачу ще 46220 грн. спочатку це влаштовувало позивача, але через деякий час він знов почав вимагати кошти. Відповідач визнає, що повернув кошти пізніше, ніж вони домовлялися, проте він повернув більше грошей, ніж отримав на 2786 євро більше. Коли він брав кошти в борг, вони домовились, що кошти він буде повертати на картку в гривнях за курсом, який буде на час повернення коштів, що він і робив. Коли повертав кошти не вимагав від позивача будь-яких розписок, бо в них були нормальні відносини. Ніяких інших зобовязань з позивачем у нього не має. Позивач продовжує вимагати від нього кошти лише тому, що в нього знаходиться оригінал розписки.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

3 червня 2014 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 в борг 9000 євро на два місяці, про що ОСОБА_2 написав розписку, оригінал якої знаходиться у позивача (а.с.5).

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 3 червня 2014 року було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 9000 євро, а ОСОБА_2 взяв на себе зобовязання повернути таку ж саму суму грошових коштів протягом двох місяців, тобто до 4 серпня 2014 року.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання грошового зобовязання ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 грошові кошти в таких сумах та порядку: 3 червня 2014 року 16500 грн. (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції становить 1000 євро); 23 липня 2014 року 66005 грн. (що за курсом НБУ на час вчинення грошової операції становить 4204, 14 євро); 14 жовтня 2014 року 53700 грн. (що за курсом НБУ на час вчинення грошової операції становить 3270,40 євро); 30 грудня 2014 року - 46220 грн. (що за курсом НБУ на час вчинення грошової операції становить 2403,54 євро). Грошові кошти було перераховано на картку ОСОБА_3 та факт їх отримання не заперечував представник позивача у судовому засіданні. Вказані обставини підтверджуються оригіналами квитанцій, які були досліджені судом безпосередньо в судовому засіданні.

Таким чином судом встановлено, що в період з 3 червня по 30 грудня 2014 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 182 425 грн. або ж 10878, 08 євро (за курсом НБУ на час здійснення грошової операції по перерахунку коштів).

У звязку з чим суд приходить до висновку, що відповідач виконав перед позивачем грошове зобовязання щодо повернення суми позики. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що відповідачем не надано доказів того, що ці кошти поверталися саме в рахунок погашення боргу за договором позики від 3 червня 2014 року з огляду на таке. Відповідачем надано належні та допустимі докази перерахунку коштів ним саме ОСОБА_3, а саме оригінали квитанцій про перерахунок коштів. Не приймати до уваги ці докази у суду не має підстав. Про існування між сторонами ще якісь грошові зобовязання, відповідно до яких відповідач повертав кошти позивачу, доказів сторонами суду не було надано, а тому посилання представника позивача на те, що можливо ці кошти мали якесь інше призначення, оскільки в самих квитанціях не зазначено призначення платежу, на думку суду, є лише припущенням, на якому не можу ґрунтуватися доказування.

Окрім того, суд вважає необґрунтованими доводи представника позивача про те, що відповідач мав повертати кошти саме в євро, а не в гривні, оскільки такі доводи не спростовують висновків суду про доведеність факту повернення коштів в тій сумі, в якій відповідач її отримав за курсом НБУ на час зарахування коштів на рахунок позивача. Тобто підстав стверджувати, що відповідач не повернув кошти не має. У звязку з чим, на думку суду, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 9000 євро.

Суд приймає до уваги, що відповідачем було порушено строк виконання зобовязання, оскільки сума позики була повернута повністю не до 4 серпня 2014 року, як було передбачено домовленістю між сторонами, проте вимоги про застосування наслідків порушення договору позичальником позивачем не заявлялися.

Оскільки вимоги позивача про стягнення завданої моральної шкоди є похідними від позовних вимог про стягнення суми боргу, які суд вважає безпідставними, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 100000 грн. в рахунок завданої моральної шкоди також не має.

Окрім того, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Проте діючим законодавством та договором не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення грошового зобовязання за договором позики, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню також.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що в позові відмовлено, суд приходить до висновку, що понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають та їх необхідно віднести за рахунок позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 1046, 1047-1049 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення позики та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем, - віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час його проголошення мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко