Номер провадження: 22-ц/785/8150/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом Фрунзівського районного споживчого товариства Одеської області до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Затишанської селищної ради Захарівського району Одеської області, треті особи: Державне комунальне підприємство «Фрунзівське бюро технічної інвентаризації», Захарівська районна державна адміністрація Одеської області, Затишанська селищна рада Захарівського району Одеської області, Одеська товарна біржа, про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна, визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання протиправним та скасування реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна здійсненої Державним комунальним підприємством «Фрунзівське бюро технічної інвентаризації» 09 липня 2003 року та 30 жовтня 2006 року,

встановила:

22 лютого 2016 року позивач - Фрунзівське районне споживче товариство Одеської області (далі Фрунзівське РСТ) звернулося до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 липня 2003 року між Фрунзівським РСТ та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна - «Столова №2 СХТ», розташованого за адресою: вул. Леніна, буд б/н, смт. Затишшя, Фрунзівського району Одеської області. Зазначений договір того ж дня було зареєстровано представництвом Одеської товарної біржі за реєстраційним номером 573-к.

В подальшому, 09 липня 2003 року Державним комунальним підприємством «Фрунзівське бюро технічної інвентаризації» (далі ДКП Фрунзівське БТІ) на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу за ОСОБА_3 була здійснена реєстрація права власності на спірний об'єкт нерухомого майна.

Крім цього, позивач зазначив, що на підставі рішення Виконавчого комітету Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області (далі ВК Затишанської с/р) № 60 від 26 жовтня 2006 року «Про оформлення права власності на будівлю магазину-складу за ОСОБА_3А.», відповідачу вказаним органом місцевого самоврядування 30 жовтня 2006 року було видано свідоцтво про право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна, яке в подальшому стало підставою для здійснення ДКП «Фрунзівське БТІ» ще однієї реєстрації права власності за ОСОБА_3 на магазин-склад.

Позивач зазначив, що відповідач набув право власності на об'єкт нерухомого майна - магазин-склад з порушенням вимог чинного на той момент законодавства, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна, визнати недійсним та скасувати рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна, визнати недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнати протиправним та скасувати реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, здійсненої ДКП «Фрунзівське БТІ» 09 липня 2003 року та 30 жовтня 2006 року.

Ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 30 серпня 2016 року залучено до участі у даній цивільній справі в якості співвідповідача ВК Затишанської с/р (т.1, а.с. 228-229).

Крім того, ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 30 серпня 2016 року проведена заміна третьої особи - реєстраційної служби по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції, у зв'язку з її ліквідацією, на - Захарівську районну державну адміністрацію Одеської області, якій передані відповідні функції з реєстрації (далі Захарівська РДА) (т.1, а.с. 230-231).

Представник позивача ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав заявлений позов та просив його задовольнити. Також просив поновити строк позовної давності на звернення до суду, вказавши, що він пропущений позивачем з поважних причин, оскільки про своє порушене право позивач дізнався лише в 2015 році, під час проведення ревізії дотримання правлінням Фрунзівського РСТ діючих статутних вимог і нормативних документів при реалізації основних засобів. Вважав такі причини пропуску строку позовної давності поважними та просив поновити його.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечував та зазначив, що біржова угода відповідала вимогам закону, будь-яких порушень закону допущено не було, право власності зареєстроване в БТІ, а позивачем обрано неправильний спосіб захисту.

Крім того, заявив про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року позов Фрунзівського РСТ було задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Фрунзівського РСТ, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна - «Столової № 2 СХТ», загальною площею 426,8 кв. м., зареєстрованого на Одеській товарній біржі 07.07.2003 року, реєстраційний №573-К., укладеного 07.07.2003 року між Фрунзівським РСТ та ОСОБА_3, були порушені вимоги чинного на той час цивільного законодавства, у звязку з чим вказаний договір купівлі-продажу має бути визнаний судом недійсним.

Як наслідок, суд визнав протиправною та скасував реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна, здійснена ДКП «Фрунзівське БТІ» від 09.07.2003 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі 07.07.2003 року за № 573-К.

Також суд дійшов висновку про незаконність рішення ВК Затишанської с/р № 60 від 26 жовтня 2006 року про оформлення права власності на магазин-склад за адресою: вул. Леніна, б/н, смт Затишшя, Фрунзівського району Одеської області, за відповідачем ОСОБА_3, та відновлення становища сторін, яке існувало до видання цього акту.

Суд також визнав недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке видане ВК Затишанської с/р від 30.10.2006 року, на підставі вищевказаного рішення № 60 від 26.10.2006 року.

Як наслідок, суд визнав протиправною та скасував реєстрацію права власності на обєкти нерухомого майна, здійснене ДКП «Фрунзівське БТІ» від 30.10.2006 року на підставі свідоцтва про право власності серія ЯЯЯ № 556619, виданого ВК Затишанської с/р.

Крім того, суд поновив строки звернення позивача з даним позовом до суду, який на думку суду пропущений Фрунзівським РСТ з поважних причин.

Однак, з жодним із вказаних висновків суду погодитись не можна, з огляду на наступне.

Обставини щодо укладення 07 липня 2003 року між Фрунзівським РСТ та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна - «Столової №2 СХТ», розташованого за адресою: вул. Леніна, буд б/н, смт. Затишшя, Фрунзівського району Одеської області, зареєстрованого представництвом Одеської товарної біржі за реєстраційним номером 573-к, та державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 вказаного нерухомого майна в ДКП «Фрунзівське БТІ», підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

З цих підстав також вважаються встановленими і не підлягають доказуванню ті обставини, що на підставі рішення ВК Затишанської с/р № 60 від 26 жовтня 2006 року відповідачу ОСОБА_3 30 жовтня 2006 року було видано Свідоцтво про право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна, яке в подальшому стало підставою для здійснення ДКП «Фрунзівське БТІ» ще однієї реєстрації права власності за ОСОБА_3- на магазин-склад.

Спірними в даному випадку являються питання стосовно того, чи були допущені при здійсненні вказаних правочинів вимоги цивільного законодавства, чи є підстави для визнання цих правочині недійсними та приведення сторін в первісний стан, а також чи є підстави для визнання реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_3 незаконною та її скасування.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції помилково виходив із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений на Одеській товарній біржі, підлягає нотаріальному посвідченню, у звязку з чим без остатніх підстав визнав недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна «Столова № 2 СХТ», загальною площею 426,8 кв. м. від 07 липня 2003 року, укладений між Фрунзівським РСТ та ОСОБА_3, зареєстрованим на Одеській товарній біржі 07.07.2003 року, реєстраційний №573-К.

Так, у відповідності до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На час укладення спірного договору купівлі-продажу, питання власності були врегульовані Законом України «Про власність».

Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про власність» передбачено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (ч. 4 ст. 13 Закону України «Про власність»).

У відповідності до ст. 224 ЦК УРСР, який був чинним на час купівлі-продажу нерухомого майна, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин (ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР).

Згідно ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно п. 9 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно (затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28.01.2003 р. № 6/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.01.2003 р. за № 66/7387), договори відчуження нерухомого майна, які не підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню є підставою для здійснення реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна.

Таким чином, на час укладення спірного договору купівлі-продажу «Столової №2 СХТ», обовязковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, окрім житлових будинків, не вимагалось, оскільки чинним на той час законодавством була передбачена можливість встановлення законодавчими актами спеціального порядку набуття права власності, а також можливість укладення договорів купівлі-продажу на біржі без їх подальшого нотаріального посвідчення та здійснення на їх підставі державної реєстрації права власності.

Так, статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч.ч. 3,4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що в матеріалах справи відсутні докази, з посиланням на фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, та які б свідчили про наявність підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна - «Столової №2 СХТ» недійсним.

Так, в основу оскаржуваного судового рішення суд поклав ту обставину, що «Столова №2 СХТ», яка була предметом купівлі-продажу між сторонами 07.07.2003 року, віднесена до першої групи Фрунзівського РСТ, які зараховуються до обєктів неподільного громадського майна, з посиланням на Постанову зборів уповноважених членів Фрунзівського РСТ від 28 березня 2001 року та Переліку обєктів основних засобів першої групи (т.1,а.с.81-83, 84).

Виходячи з цього, суд дійшов висновку про те, що нерухоме майно - «Столова №2 СХТ» не підлягало продажу, як то передбачено ст. 48 Статуту Фрунзівського РСТ, оскільки відноситься до неподільного майна РСТ (т.1,а.с.55, т.2, а.с.75).

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи наступного.

Як вбачається із спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.07.203 року, вартість останнього складала 6200 грн., які продавець отримав до підписання цього договору (т.1,а.с.22), в той час як згідно вищевказаного Переліку обєктів основних засобів вартість «Столової №2 СХТ» станом на 22.03.2001 року складала 69219 грн. (т.2, а.с.84).

Більше того, згідно ОСОБА_5 з реєстру прав власності на нерухоме майно № 914665 від 03.07.2003 року, вартість вказаної «Столової №2 СХТ», яка на той час належала Фрунзовському РСТ, тобто за 4 дні до укладення спірного договору купівлі-продажу, складала також 6200 грн. (т.2, а.с.254).

Крім того, згідно ОСОБА_5 з реєстру прав власності на нерухоме майно № 30341282 від 18.06.2011 року, вартість складу-магазину, який до реконструкції був зазначений як «Столова №2 СХТ», та яка була предметом купівлі-продажу, а на час видачі ОСОБА_5 вже належала відповідачу ОСОБА_3, також складала 6200 грн. (т.1, а.с.27).

Зазначені обставини свідчать про недійсність вищевказаного Переліку обєктів основних засобів, в які входить також «Столова №2 СХТ», та вартість якої станом на 22.03.2001 року складала 69219 грн., оскільки цей перелік спростовуються наявними у справі доказами.

З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказаний обєкт нерухомого майна «Столова №2 СХТ» підлягала продажу, як і інші обєкти, на підставі рішення правління Фрунзівського РСТ та рішення вищестоящого органу, тобто Одеської обласної споживчої спілки, як то передбачено ч.2 ст. 50 Статуту Фрунзівського РСТ.

Однак, ні позовній заяві, ні в ході розгляду справи позивач не надав суду такого рішення вищестоящої організації.

Разом з тим, представник відповідача надав суду апеляційної інстанції копію Постанови правління Одеської облспоживспілки № 13 від 24.01.2000 року, згідно якої було задоволено клопотання голови Фрунзівського РСТ ОСОБА_6 про надання дозволу на реалізацію основних фондів Фрунзівського РСТ (т.2, а.с.253).

Тобто, зазначеною постановою було надано дозвіл голові Фрунзівського РСТ на реалізацію по договірній ціні, але не нижче балансової вартості, обєктів нерухомості, у тому числі «Столової №2» с. Затишшя,

Більше того, саме зазначена постанова Одеської облспоживспілки № 13 від 24.01.2000 року, яка вказана в переліку документів, що маються у біржовій справі № 573-К (т.2, а.с.252) стала підставою для винесення правлінням Фрунзівського РСТ Постанови № 6 від 26.01.2001 року, якою було дано дозвіл голові правління на укладення договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна (т.1,а.с.75).

Таким чином, оскільки у відповідності до вказаної норми Статуту продаж основних засобів товариства можливе лише за рішенням правління РСТ, за погодженням з облспоживспілкою, до складу якої входить це товариство (ч.2 ст. 50 Статуту), то реалізація «Столової №2 СХТ» була здійснена Фрунзівським РСТ на користь відповідача ОСОБА_3 у відповідності до вимог Статуту Фрунзівського РСТ та діючого на той час цивільного законодавства, Закону України «Про товарну біржу» та Закону України «Про власність».

Доводи позивача з приводу того, що Фрунзівське РСТ не було членом Одеської товарної біржі, а тому не мало права укладати біржову угоду, є безпідставними, оскільки зазначені доводи спростовуються текстом договору, згідно якого обидві сторони є членами Одеської товарної біржі (т.1,а.с.22).

Крім того, згідно вищевказаного переліку документів, що маються у біржовій справі № 573-К, мається заява про прийняття в члени Одеської товарної біржі (т.2,а.с.252).

З підстав викладеного, та враховуючи, що доказів на спростування вищезазначеного матеріали справи не містять, колегія суддів критично ставиться до довідки Фрунзівського РСТ № 192 від 16 листопада 2015 року, згідно якої вказане РСТ не було членом Одеської товарної біржі та не сплачувало членські внески, оскільки вказана довідка датована Головою правління Фрунзівського РСТ ОСОБА_6 вже в ході розгляду даної справи в суді, в якій вона є представником позивача, тобто є особою, заінтересованою в результатах розгляду справи (т.1, а.с.78).

Обєктивних даних, які б підтверджували вказану в довідці інформацію матеріали справи не містять, а в силу ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Крім того, без вступу сторін у члени Одеської товарної біржі і без сплати членських внесків , спірний договір купівлі-продажу не міг бути посвідчений Одеською товарною біржою, що визнавалось сторонами протягом майже 13 років і заперечень вони з цього приводу не заявляли, незважаючи на те, що представником продавця виступала та ж голова правління Фрунзівського РСТ - ОСОБА_6

Слід також наголосити на тому, що з моменту набуття права власності на «Столову № 2 СХТ» за вказаним договором купівлі-продажу, відповідач ОСОБА_3 відкрито володів, розпоряджався та користувався належним йому на праві власності майном, починаючи з 07.07.2003 року.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про недійсність договору купівлі-продажу, який був укладений між Фрунзівським РСТ та ОСОБА_3 07.07.2003 року, згідно якого останній придбав у РСТ обєкт нерухомого майна «Столову №2 СХТ», та який був належним чином посвідчений Одеською товарною біржою.

З цих підстав колегія суддів також вважає, що задоволенню не підлягають і інші вимоги позивача, а саме щодо визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання протиправним та скасування реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, здійсненої ДКП «Фрунзівське БТІ» 09 липня 2003 року та 30 жовтня 2006 року, оскільки вказані вимоги являються похідними від основних щодо визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу «Столової №2 СХТ» 07 липня 203 року.

При цьому ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив саме із визнання недійсним вищевказаного спірного договору купівлі-продажу.

Однак, судом не було зазначено, які неправомірні дії були допущені ДКП «Фрунзівське БТІ» при реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, здійсненої ДКП «Фрунзівське БТІ» як 09 липня 2003 року, так і 30 жовтня 2006 року.

Колегія суддів вважає, що ДКП «Фрунзівське БТІ» при реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, здійсненої 09 липня 2003 року та 30 жовтня 2006 року діяло у відповідності до вимог чинного законодавства і жодних порушень останнього не допустила.

Також судом першої інстанції не було вказано, які порушення допустив ВК Затишанської с/р при винесенні рішення № 60 від 26 жовтня 2006 року при оформленні права власності ОСОБА_3 на магазин-склад, та які були допущені порушення законодавства при видачі Свідоцтва про право власності на вказаний обєкт нерухомого майна за ОСОБА_3 від 30 жовтня 2006 року.

Так, згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад - є виконавчими органами місцевого самоврядування, що виконують власні та делеговані повноваження місцевого самоврядування , визначені Конституцією України, цим та іншими Законами.

Статтею 59 ч.6 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що виконавчий комітет в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету ради, з питань віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради можуть бути скасовані відповідною радою (ч.9 ст.56 Закону). Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції та законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.10 ст.59 Закону).

Підставами для скасування акту в судовому порядку є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Відповідно до підпункту 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до делегованих державою повноважень виконавчих органів ради віднесено облік та реєстрація відповідно до Закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 182 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч.4 ст.182 ЦК).

За змістом ч.ч.2 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Абзацем 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на викладене, та враховуючи, що підстав для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу майна від 07.07.2003 року, матеріали справи не містять, підстав для визнання всіх інших позовних вимог матеріали справи також не містять, оскільки кожний із державних органів ВК Затишанської с/р та ДКП «Фрунзівське БТІ» діяли чітко в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог чинного на той час законодавства.

Крім того судом першої інстанції не було враховано, що ДКП «Фрунзівське БТІ», чия реєстрація прав власності визнана судом протиправною, зі скасуванням цієї реєстрації, залучено до участі у справі в якості третьої особи, що суперечить принципам доспозитивності цивільного судочинства, які передбачені ст. 11 ЦПК України.

Також, зазначивши в судовому рішенні про реституцію, тобто приведення сторін в первісний стан, суд першої інстанції не зазначив, яким чином ці дії мають бути вчинені, та яким чином можливо повернути позивачу нерухоме майно - «Столову №2 СХТ», в той час як в даний час такого майна не існує, а існує магазин-склад.

Крім викладеного, слід зазначити, що ухвалюючи судове рішення про визнання недійсними та скасування рішення ВК Затишанської с/р № 60 від 26.10.2006 року, а також Свідоцтва про право власності за відповідачем ОСОБА_7 на магазин-столову від 30.10.2006 року, судом першої інстанції не було враховано, що вказане рішення і Свідоцтво не є правочинами, а тому визнання їх недійсними є безпідставним.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд України, які викладені в Узагальненні судової практики «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, згідно яких, зокрема, некоректним є застосування цього терміна до нормативно-правових актів - у цьому випадку може йтися про їх нечинність або неправомірність (незаконність, протиправність), а також до документів, якими оформлюється, підтверджується право, оскільки право не може бути недійсним - воно або є, або ні. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек).

Тобто, визнання актів органів місцевого самоврядування та органів державної влади на право власності недійсним не передбачено законодавством, так як цей документ за своїм змістом не є правочином.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про те, що суд безпідставно задовольнив позовні вимоги Фрунзівського РСТ, оскільки правових підстав для цього у суду не було.

Колегія суддів також вважає за необхідне вказати, що суд першої інстанції також безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду, оскільки матеріали справи не містять доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності для звернення Фрунзівського РСТ до суду за захистом своїх прав.

Так, чинними на час укладення спірного договору купівлі-продажу були норми, які регулювали питання позовної давності (ст. ст.71, 76, 80 ЦК 1963 року), та якими передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи три роки. Обовязкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

У відповідності до ч. 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК 2003 року правила ЦК про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом, тобто до 1.01.2004 року. В іншому випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК 1963 року.

Позовна давність, за ст. 256 ЦК, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно з ст. 257 ЦК загальна позовна давність установлюється тривалістю три роки.

За змістом наведених норм права, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, норма ч. 1 ст. 261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, отже, обовязок доведення моменту, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права й обовязки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль.

Як було зазначено вище, і вбачається з матеріалів справи, інтереси Фрунзівського РСТ при укладені спірного договору купівлі продажу від 07.07.2003 року, а також при предявленні даного позову від22.02.2016 року, представляла одна і та ж особа Голова правління Фрунзівського РСТ ОСОБА_6, що свідчить про безспірну обізнаність керівництва вказаного РСТ про укладений договір купівлі-продажу.

Крім того, вищестояща організація Одеська облспоживспілка також була обізнана про укладення спірного договору купівлі-продажу, оскільки своєю постановою погодила продаж «Столової №3 СХТ» (т.2,а.с.253).

Однак, поновлюючи строк, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що про порушення його прав спірним договором купівлі-продажу він дізнався лише після отримання ОСОБА_2 ревізії щодо дотримання правлінням Фрунзівського РСТ діючих статутних вимог і нормативних документів при реалізації основних засобів від 25.02.2015 року, в якому вказано про порушення Законів України «Про кооперацію», «Про споживчу кооперацію» і діючих на час продажу нормативних документів Укоопспілки, об'єкти нерухомості «Комплекс магазин «Торгівельний центр», «Столова № 2 СХТ» і склади будівлі контори Затишанського оптово-роздрібного міжрайскладу, заготівельного складу підлягають поверненню у власність Фрунзівського РСТ, згідно діючого законодавства України (т.1 а.с. 28-30).

Однак, з такими доводами позивача і висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживчу кооперацію», в редакції Закону № 3047-ІІІ від 07.02.2002 року, тобто чинній на час укладення договору та на час розгляду справи по суті, споживчі товариства та їх спілки ведуть облік результатів своєї діяльності, складають статистичну інформацію та адміністративні дані у порядку, встановленому законодавством, і несуть відповідальність за їх достовірність

Ревізії фінансово-господарської діяльності споживчих товариств, спілок та підпорядкованих їм підприємств проводяться їх ревізійними комісіями (ревізорами) або контрольно-ревізійним апаратом відповідних спілок чи аудиторськими організаціями (ч.2 ст. 15 Закону України «Про споживчу кооперацію»).

Згідно п. 41 Статуту Фрунзівського РСТ зазначено, що засідання ревізійної комісії проводиться в міру необхідності, але не рідше одного разу в квартал. Крім того, вказано, що ревізійна комісія може безпосередньо передавати матеріали судово-слідчим органам за фактами порушення посадовими особами споживчого товариства чинного законодавства, нормативних актів Укоопспілки, якими завдано шкоди споживчому товариству.

Всі вкладені обставини безспірно свідчать про те, що позивач неодноразово мав можливість дізнатись про своє порушене право, не рідше ніж раз на квартал, а отже, перебіг строку позовної давності, з врахуванням укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу та реєстрації права власності за відповідачем на початку третього кварталу, фактично розпочався не пізніш ніж з початком перебігу наступного, четвертого кварталу, тобто з 01 жовтня 2003 року.

Оскільки, застосовуючи ст.261 ЦК, суд зазначені правила та фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи по суті, не врахував, не можна погодитися з його висновком про дотримання позивачем позовної давності та відсутності підстав для застосування наслідків її пропуску (ст.267 ЦК).

Неправильне застосування судом норм ст. ст. 261, 267 ЦК України, призвело до ухвалення незаконного рішення, у звязку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню лише у звязку з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що застосування судом наслідків спливу строку позовної давності можливе лише у разі обгрунтованості позову і визнання права позивача порушеним і таким, що підлягає захисту.

Однак, колегія суддів дійшла висновку про те, що права позивача щодо укладення спірного договору купівлі-продажу «Столової №2 СХТ» не порушені, а також не порушені права позивача подальшою реєстрацією права власності ОСОБА_3 на вказаний обєкт нерухомості, здійсненої ДКП «Фрунзівське БТІ» 09 липня 2003 року, крім того не порушені права позивача винесенням рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна, з подальшим оформленням Свідоцтва про право власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно магазин-склад, а також реєстрацією права власності на об'єкт нерухомого майна 30 жовтня 2006 року.

З цих підстав, та враховуючи, що колегія суддів відмовляє в задоволені позовних вимог через їх безпідставність, наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин не застосовуються.

Що стосується доводів апелянта з приводу того, що позовні вимоги про визнання незаконними рішення ВК Затишанської с/р № 60 від 26 жовтня 2006 року «Про оформлення права власності на будівлю магазину-складу за ОСОБА_3А.», визнання незаконним Свідоцтва про право власності, мають розглядатись за правилами КАС України, то вони є безпідставними.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що в даному випадку спір виник з приводу права на нерухоме майно між сторонами, а не у звязку з виконанням однією із сторін функцій владних повноважень по відношенню до іншої сторони.

Що стосується вимог про визнання незаконними і скасування державних реєстрацій права власності за ОСОБА_3 на «Столову № 2 СХТ» від 09.07.2003 року та в подальшому - на магазин-склад від 30.10.2006 року, здійсненими ДКП «Фрунзівське БТІ», то слід зазначити, що реєстраційний орган, яким на той час було ДКП «Фрунзівське БТІ», не залучене до участі у справі в якості сторони, а є третьою особою, що виключає можливість розгляду будь-яких вимог до нього.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку проте, що оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Фрунзівського РСТ відмовити у повному обсязі за їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Фрунзівського районного споживчого товариства Одеської області відмовити у повному обсязі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2