Провадження № 22-ц/779/1608/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.,

секретаря: Мельник О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника

ОСОБА_3; представників ОСОБА_4:

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, третя особа Перші Івано-Франківська державна нотаріально контора про стягнення заборгованості за договором позики зі спадкоємця, визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності, визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності на дане приміщення за ОСОБА_8 та стягнення судових витрат, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, третя особа Перша Івано-Франківська державна нотаріально контора з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що відповідачі по справі являються спадкоємцями померлого ОСОБА_10, який за життя позичив у нього 25 000 доларів США, що еквівалентно 572 500 грн. Також зазначав, що ОСОБА_4, прийнявши спадщину ОСОБА_10, з метою ухилення від погашення заборгованості відчужила прийняте у спадщину майно ОСОБА_7 та своїй матері ОСОБА_8 Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_4 відмовляється повертати вищевказану заборгованість, позивач з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_4 572 500 грн заборгованості за договором позики, визнати недійсними договір купівлі-продажу від 23.09.2015 року і договір дарування від 27.11.2015 року та скасувати за ними державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення, а також стягнути із ОСОБА_4 судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне дослідження судом фактичних обставин справи. На думку апелянта, судом не було враховано того, що він належним чином повідомив ОСОБА_4 про існуючий борг до закінчення шестимісячного терміну з дня відкриття спадщини, що підтверджується листами, поштовими відправленнями доданими до матеріалів справи. Також апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано показань допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили, що їм відомо про існування боргу померлого перед позивачем, а також не було допитано свідка ОСОБА_11, якому безпосередньо відомо про наявність боргу та розписки. Окрім того, ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що в день прийняття спадщини 23.09.2015 року ОСОБА_4 відчужила частину спадкового майна ОСОБА_7 та в подальшому 27.11.2015 року іншу частину спадкового майна своїй матері ОСОБА_8, що, на думку апелянта, свідчить про намагання ОСОБА_4 ухилитися від погашення заборгованості та уникнути цивільно-правової відповідальності. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи не зявились з невідомих причин, хоча судові повідомлення їм були направлені завчасно у встановленому законом порядку. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.

ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу з наведених підстав підтримали.

Представники відповідача доводи апеляційної скарги заперечили, зауваживши, що текст розписки, наданої позивачем, не підтверджує наявність перед ним боргу її батька ОСОБА_10 Крім того, вказали, що позивач нічим не підтвердив, що підпис на цій розписці дійсно належить батьку ОСОБА_4 Вважаючи рішення суду першої інстанції законним, представники ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, представників відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_2 в повному об'ємі, суд першої інстанції вважав недоведеними: виникнення між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 правовідносин позики та передачу коштів позичальнику. По цій причині суд дійшов до висновку й про безпідставність оспорюваних угод щодо відчуження об'єктів нерухомості. Однак, повністю з цими висновками, на думку колегії суддів, погодитись не можна, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі №6-63 цс13, яка згідно із ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

З оригіналу розписки ОСОБА_10 вбачається, що він зобов'язується повернути ОСОБА_2 борг в сумі 25 тисяч доларів США до 01.07.2015 року (том №1, а.с.196). Звертає увагу на себе той факт, що цією розпискою ОСОБА_10 фактично підтвердив існування боргу у зазначеній сумі, вказаного у попередній його розписці від 02.08.2014 року (том №2, а.с.129). Із текстів названих розписок позичальника не можна зробити висновок, що кошти ОСОБА_2 йому в дійсності не передавались, або що в названу суму боргу включені несплачені відсотки. Твердження представників ОСОБА_4 про те, що позивачем не доведено підписання розписки саме ОСОБА_10, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки ні ними, ні відповідачем клопотання про призначення судом графологічної експертизи не заявлялось. Не надано ними і будь-яких доказів, які б давали підставу для сумнівів чи дійсно ОСОБА_10 отримав у борг від ОСОБА_2 названу суму коштів.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів вважає вимогу ОСОБА_2 до спадкоємця ОСОБА_10 про повернення боргу в сумі, еквівалентній 25 тисяч доларів США по курсу НБУ станом на час пред'явлення позову (572 500,5 грн), обґрунтованою належними і об'єктивними доказами. При цьому колегія суддів виходить також і з того, що кредитор померлого у виконання вимог ч.2 ст.1281 ЦК України своєчасно пред'явив свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, тобто до дочки померлого ОСОБА_10 ОСОБА_4

Згідно ст. 1282 ЦК України вона зобов'язана задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. В засіданні апеляційного суду представники відповідача визнали, що дійсна вартість об'єктів нерухомого майна, отриманого у спадщину спадкоємцем ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_10, орієнтовно дорівнює сумі боргу перед ОСОБА_2 Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню не підлягають.

У відповідності із ч.2 ст.1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємець зобов'язаний задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцем та кредитором інше не встановлено. Частиною 3 названої статті ЦК України передбачено, що у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцю у натурі.

З матеріалів справи вбачається, що отримані у спадщину на підставі виданих нотаріальною конторою свідоцтв об'єкти нерухомого майна ОСОБА_4 відчужила на підставі нотаріально посвідчених угод 23.09.2015 року та 27.11.2015 року. Колегія суддів зауважує, що на той час заборони власнику на відчуження спірних приміщень не було, права власності у третіх осіб на них не виникло. Отже, ОСОБА_4 вправі була розпорядитись названими приміщеннями шляхом укладення відповідних угод. Правових підстав для відмови у посвідченні названих угод в нотаріальному порядку не було.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. З наведеного випливає, що вимога позивача про визнання оспорюваних угод недійсними не ґрунтується на законі, а тому із зазначених вище підстав вона до задоволення не підлягає.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції не являється законним і обґрунтованим. Тому воно не може бути залишене в силі. По даній справі є правові підстави для ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307; 309; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2016 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення. Позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 572 500 (п'ятсот сімдесят дві тисячі п'ятсот) грн заборгованості за договором позики та 12022 (дванадцять тисяч двадцять дві) грн 50 коп судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Васильковський

ОСОБА_12