Справа № 2-4121/2010
р і ш е н н я
ІМЕНЕМ УКрАЇНи

04 серпня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Савенко М.В., Чумаченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом військового прокурору Болградського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, Білгород Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позовну заяву Білгород Дністровської квартирно експлуатаційної частини району до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача Міністерство оборони України про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення,

В С Т А Н О В И В:
Військовий прокурор Болградського гарнізону звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород Дністровської квартирно експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, просить суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з переїздом для постійного проживання до іншого населеного пункту.

Білгород Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача Міністерство оборони України, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, просять суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із службовою квартири за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Позивачі свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що на підставі протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 начальнику служби зв`язку частини майору ОСОБА_1 розподілено двокімнатну службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного рішення виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради від 10.05.2007 року було видано ордер на вселення в зазначене службове жиле приміщення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.05.2009 року № 135 ОСОБА_1 переведений для подальшого проходження військової служби в м. Київ, виключений зі списків особового складу частини НОМЕР_1 , де пропрацював менше 10 років.

На теперішній час зазначений військовослужбовець проходить службу в Управлінні розвитку зв`язку та автоматизації Збройних Сил України у м. Київ і постійно перебуває за місцем проходження служби.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Ст. ст. 118, 124 Житлового Кодексу України передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього, а робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, після переведення для проходження військової служби і переїзду в іншу місцевість ОСОБА_1 , на порушення зазначених вимог законодавства, отриману від військової частини НОМЕР_1 службову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 не здав, а в отриманій від військової частини службовій квартирі за цією адресою продовжують проживати члени його родини дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , які не є військовослужбовцями, а таким чином ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 підлягають визнанню такими, що втратили право на користування зазначеним жилим приміщенням, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ще і підлягають виселенню із вищевказаної службової квартири, тому позивачі і звернулися з позовом до суду.

Представники позивачів у судовому засідання позовні заяви підтримали, просять суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник Міністерства оборони України також позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Відповідачі з позовними вимогами позивачів не погодилися, просять суд в їх задоволені відмовити.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представників позивачів, представника МО України, відповідачів, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що дійсно на підставі протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 начальнику служби зв`язку частини майору ОСОБА_1 розподілено двокімнатну службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . /л.с. 4-6/

На підставі зазначеного рішення виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради від 10.05.2007 року було видано ордер на вселення в зазначене службове жиле приміщення. /л.с. 6/

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.05.2009 року № 135 ОСОБА_1 переведений для подальшого проходження військової служби в м. Київ, виключений зі списків особового складу частини НОМЕР_1 .

На теперішній час ОСОБА_1 проходить службу в Управлінні розвитку зв`язку та автоматизації Збройних Сил України у м. Київ, має статус та право на пільги встановлені законодавством для учасників бойових дій. /л.с. 53/

Його дружина, відповідачка по справі ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 залишилися зареєстрованими та проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд не може погодитися з ствердженнями представників позивачів стосовно того, що відповідачі повинні бути визнані такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, у зв`язку з переїздом для постійного проживання до іншого населеного пункту, та підлягають виселенню з службового приміщення без надання іншого жилого приміщення, оскільки вказані ствердження позивачів не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи і доказів вказаного ними не надано.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до абз. 4 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12.04.1985 року, із змінами, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України.

Прокурор звернувся до суду посилаючись на обставини, у відповідності до яких відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування службовим житлом, а саме переведення військовослужбовця ОСОБА_1 до іншого місця проходження служби та не звільнення ним службової квартири.

Представник Білгород Дністровської квартирно експлуатаційної частини району звернувся про визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовою квартирою та виселення у зв`язку із переведенням основного наймача до іншого місця проходження служби посилаючись на ст. 107 ЖК України та на ст. ст. 116, 118, 124 ЖК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення

в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до аз. 1-3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 року, із змінами, відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання /повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк тощо.

Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи /члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням/, у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК України такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання /п.3 Постанови Ради Міністрів від 16 квітня 1988 р № 477 «Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи»/.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідач ОСОБА_1 наказом командира військової частини змінив місце проходження служби, за новим місцем служби іншим житлом не забезпечений, а у спірній квартирі, як підтверджують позивачі в своїх позовних вимогах, зареєстровані та постійно проживають члени його сім`ї, а саме дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , а сам ОСОБА_1 у вільний від служби час повертається до дружини та сина у квартиру, де знаходяться його особисті речі.

Відповідно до договору найму відповідач звільняє надану йому службову квартиру при виїзді разом з усією сім`єю на інше місце проживання та договір найму вважається розірваним з дня вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому населеному пункті, однак відповідачі на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті не вибували, а переведення ОСОБА_1 до іншого місяця проходження служби відбулося не з його волі, а в зв`язку з рішенням командування. При цьому ОСОБА_1 за новим місцем служби іншим службовим або взагалі житлом не забезпечувався, що підтверджується довідкою голови житлової комісії ВІТІ від 23.03.2016 року, відповідно до якої, підполковник ОСОБА_1 не знаходиться на квартирному обліку в житлової комісії ВІТІ, в період з 27.01.2011 року та по теперішній час житловою площею за рахунок МО України не забезпечувався /л.с. 65/, у зв`язку з чим його дружина та син із службової квартири не вибували, а залишилися проживати в ній. Як пояснив відповідач, він повертався до дружини до квартири, займався вихованням сина, допомагав по господарству.

Таким чином, суд вважає, що виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення у зв`язку з переміщенням по службі одного з подружжя, пов`язаним з переїздом у іншу місцевість, без забезпечення житлом, безумовно порушує права відповідачів на житло.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що позивачі не надали жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне в задоволені позовних вимог військового прокурора Болградського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, Білгород Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням; Білгород Дністровської квартирно експлуатаційної частини району до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача Міністерство оборони України про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення відмовити.

Керуючись ст. ст. 9, 116, 118 126 ЖК України, ст. ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України , суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог військового прокурора Болградського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, Білгород Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням; Білгород Дністровської квартирно експлуатаційної частини району до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача Міністерство оборони України про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С У Д Д Я :