Справа № 569/8700/16-ц
УХВАЛА

про забезпечення позову

21 липня 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі - Андрощук О.Я.,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

20 липня 2016 року на адресу Рівненського міського суду Рівненської області позивачем було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, яку вона обґрунтовує наступним.

Так, 15 серпня 2014 року рішенням Апеляційного суду Рівненської області у цивільній справі №569/6965/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення коштів за попереднім договором апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково: рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 липня 2013 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за попереднім договором та стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 тис. доларів США, в тому числі: 5 тис. доларів США - сума передоплати за попереднім договором; 5 тис. доларів США - сума штрафу; 10 тис. доларів США - сума повного розрахунку за придбання земельної ділянки - скасовано; позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за попереднім договором задоволено частково: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені нею на виконання попереднього договору від 18.05.2006 року кошти у сумі 196 375 грн. 29 коп. (сто дев'яносто шість тисяч триста сімдесят п'ять грн. 29 коп.) , що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення у грошовому еквіваленті відповідає 15 000 доларам США. В решті в позові в цій частині відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Вказаним рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.08.2014 року у цивільній справі №569/6965/13-ц встановлено наступне:«18 травня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого вони зобов'язувалися в строк до 01 травня 2008 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Пунктом 2.3 попереднього договору передбачено ціну договору (вартість земельної ділянки) - 75 900 грн., що на день укладення цього договору становить еквівалент 15 тис. доларів США.

За вказану земельну ділянку ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 25 300 грн., що на день укладення цього договору становили еквівалент 5 000 доларів США, як передоплату, а 07 серпня 2006 року сплатив йому 50 600 грн., що на день укладення становили еквівалент 10 000 доларів США, що підтверджується заявою ОСОБА_2 від 07 серпня 2006 року про проведення з ним повного розрахунку.

26 червня 2007 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено тристоронню додаткову угоду до попереднього договору, посвідчену приватним нотаріусом, відповідно до якої ОСОБА_2 погодився на заміну ОСОБА_3, як сторони покупця в попередньому договорі від 18 травня 2006 року на ОСОБА_1, як нового покупця за умовами такого договору.

При цьому відповідно до п. 2 додаткової угоди, ОСОБА_3 передав ОСОБА_1, всі свої права та обов'язки за попереднім договором від 18 травня 2006 року, а ОСОБА_1 відповідно їх прийняла. Також згідно з п. 3 додаткової угоди ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 75 900 грн., що, як зазначено у додатковій угоді , становить еквівалент 15 тис. доларів США.

Згідно з п. 5 додаткової угоди п. 1 попереднього договору було викладено в новій редакції та обумовлено укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки в строк не пізніше 07 серпня 2011 року.

Факт отримання вказаних сум підтвердив ОСОБА_2 у судовому засіданні.

Стаття 635 ЦК України передбачає, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Виходячи з обставин справи та вимог закону, колегією суддів встановлено, що жодна із сторін не ухилялася від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки і такий договір не міг бути укладений з причин, незалежних від їхньої волі.

У зв'язку з наведеним, вимоги позивачки в частині стягнення з ОСОБА_2 сплачених нею коштів, що складають ціну договору, який не був укладений, є обґрунтованими.

Разом з тим, при ухваленні рішення, суд 1-ї інстанції не звернув увагу на вимоги закону, зокрема на ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України та стягнув з відповідача на користь позивачки кошти у доларах США, а не у гривнях, із визначенням грошового еквіваленту у доларах США на день ухвалення рішення.

Так, ст. 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20000 доларів США із ухваленням в цій частині нового рішення у справі про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та про стягнення на її користь з ОСОБА_2 сплачених нею коштів на виконання попереднього договору від 18.05.2006 року - у сумі 196 375 грн. 29 коп., що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення у грошовому еквіваленті відповідає 15000 доларам США (100 доларів США= 1309, 1686 грн.)».

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, в даному випадку обставини, встановлені 15 серпня 2014 року рішенням Апеляційного суду Рівненської області у цивільній справі №569/6965/13-ц є преюдиційними, а тому не підлягають доказуванню: сума заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 в розмірі 196 375 грн. 29 коп., що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення у грошовому еквіваленті відповідає 15000 доларам США, а також те, що рішення Апеляційного суду Рівненської області набрало законної сили 15 серпня 2014 року.

Проте після набрання рішенням Апеляційного суду Рівненської області законної сили, тобто 15 серпня 2014 року, ОСОБА_2 жодних коштів на погашення суми заборгованості не сплатив.

Статтею 625 ЦК визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Також за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Отже, Відповідач також повинен сплати Позивачу за прострочення сплати заборгованості в розмірі 196 375,29 гривень за період з 15.08.2014 року по 16.06.2016 року 10 846,37 (десять тисяч вісімсот сорок шість гривень37 копійок) гривень відсотків річних та 133 515,55 (сто тридцять три тисячіпятсот п'ятнадцять гривень55 копійок) гривень інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України.

Крім того, із аналізу ч. 2 ст. 533 ЦК України вбачається, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Верховний Суд України у постановах від 04.07.2011 по справі №3-62гс11 та від 26.12.2011 по справі №3-141гс11, дійшов висновку, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента і пов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Так, в даному випадку пунктом 2.3 попереднього договору передбачено ціну договору (вартість земельної ділянки) - 75 900 грн., що на день укладення цього договору становить еквівалент 15 тис. доларів США.

За вказану земельну ділянку ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 25 300 грн., що на день укладення цього договору становили еквівалент 5 000 доларів США, як передоплату, а 07 серпня 2006 року сплатив йому 50 600 грн., що на день укладення становили еквівалент 10 000 доларів США, що підтверджується заявою ОСОБА_2 від 07 серпня 2006 року про проведення з ним повного розрахунку.

26 червня 2007 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено тристоронню додаткову угоду до попереднього договору, посвідчену приватним нотаріусом, відповідно до якої ОСОБА_2 погодився на заміну ОСОБА_3, як сторони покупця в попередньому договорі від 18 травня 2006 року на ОСОБА_1, як нового покупця за умовами такого договору.

При цьому відповідно до п. 2 додаткової угоди, ОСОБА_3 передав ОСОБА_1, всі свої права та обов'язки за попереднім договором від 18 травня 2006 року, а ОСОБА_1 відповідно їх прийняла. Також згідно з п. 3 додаткової угоди ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 75 900 грн., що, як зазначено у додатковій угоді , становить еквівалент 15 тис. доларів США.

Вказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.08.2014 року та не підлягають доказуванню. Водночас вказаним рішенням Апеляційного суду Рівненської області стягнуто із відповідача суму заборгованості в українській національній валюті, із вказівнкою про вираження в еквівалентному відношенні у доларах США.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі ст.ст. 611, 623 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом.

Невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Рівненської області від 15 серпня 2014 року та тривалий час такого невиконання надає право позивачу заявити вимогу щодо стягнення з відповідача суми курсової різниці, яка по своїй правовій природі є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки пов'язана із здороженням валюти США, в якій була виражена стягнута судом сума заборгованості.

Так, в даному випадку Апеляційним судом Рівненської області було стягнуто з Відповідача 196 375 грн. 29 коп. (сто дев'яносто шість тисяч триста сімдесят п'ять грн. 29 коп.) , що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення у грошовому еквіваленті відповідає 15 000 доларам США.

Станом на 16.06.2016 року офіційний курс долара США становить 24,88 гривень за один долар США.

Сума боргу в грошовій одиниці України, враховуючи курс валюти станом на 16.06.2016 року складає 373 200,00 грн. = (24,88 грн.*15000 дол. США), відповідно сума курсової різниці складає 176 824,71 грн. = (373 200 грн. - 196375,29 грн.).

Отже, в даному випадку підлягає стягненню з Відповідача також сума курсової різниці в розмірі 176 824,71 (сто сімдесят шість тисяч вісімсот двадцять чотири гривні 71 копійка) грн.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що заява позивача є обґрунтованою та підлягає до задоволення, однак в межах ціни позову.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-кого з осіб, котрі беруть участь у справі. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній.

Ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст. 209 ЦПК України.

Відповідно до ч. 9, 10 ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження, не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Зважаючи на суть позовних вимог, суму позову, доводи позивача, викладені в клопотанні про забезпечення позову, а також те, що не вжиття заходів, може в майбутньому утруднити виконання судового рішення по справі, або зробити його виконання взагалі неможливим, заяву про забезпечення позову слід задовольнити.

До заяви про забезпечення позову подано клопотання про відстрочку сплати судового збору і наведені в ньому доводи та додані до нього докази є підставою для відстрочки позивачу сплати судового збору за подачу заяви про забезпечення позову, яке слід задоволити.

На підставі наведеного, керуючись ст. 151 - 153 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відстрочити ОСОБА_1 за подання до суду заяви про забезпечення позову сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на наступне майно, що належить на праві власності ОСОБА_2:

-Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

-Земельну ділянку, площею 1,824 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: землі сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в м. Рівне Рівненської області, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 8829424;

-Земельну ділянку, площею 0,0037 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення: землі сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в м. Рівне Рівненської області, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 1824250.

1.Заборонити ОСОБА_2 та будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, пошкодження, знищення, розбирання, перепланування тощо наступного майна:

-Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

-Земельну ділянку, площею 1,824 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: землі сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в м. Рівне Рівненської області, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 8829424;

-Земельну ділянку, площею 0,0037 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення: землі сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в м. Рівне Рівненської області, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 1824250.

2. Заборонити державним реєстраторам Управління забезпечення надання адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг Рівненської міської ради та іншим особам, наділеним функціями державних реєстраторів, вчиняти реєстраційні дії щодо наступного нерухомого майна:

-Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

-Земельну ділянку, площею 1,824 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: землі сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в м. Рівне Рівненської області, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 8829424;

-Земельну ділянку, площею 0,0037 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення: землі сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в м. Рівне Рівненської області, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 1824250.

Копію ухвали направити для виконання у Відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції (33000, м. Рівне, вул. Замкова, 22 а), Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради (33000, м. Рівне, майдан Просвіти, 2), Першу рівненську державну нотаріальну контору (33000, м. Рівне, майдан Незалежності, 7) та для відома учасникам процесу.

Ухвала підлягає до негайного виконання.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подачі протягом п'яти днів апеляційної скарги.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук