Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 328/4429/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Кочева І.В.
Пр. № 22-ц/778/2020/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Токмацька міська рада Запорізької області, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Токмацький районний суд Запорізької області про визнання забудовником та визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом до Токмацького районного суду Запорізької області 15 грудня 2014 року (т.с. 1 а.с.2-10).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області визначено підсудність справи за Василівським районним судом Запорізької області (т.с. 1 а.с.96).

Позивач в порядку ст.31 ЦПК України, 19 січня 2015 року подав суду першої інстанції уточнену позовну заяву (т.с. 1 а.с. 116 -124), в якій просив визнати його забудовником незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:011:0251, який знаходиться за адресою: Запорізька область м. Токмак вул. Леніна (район будинку №28), за ступенем готовності 90%; визнати за ним право власності на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва новоствореного вказаного нерухомого майна; визнати за ним право власності на вказаний спірний обєкт незавершеного будівництва житловий будинок, загальною площею 408,6 кв. м з відсотковою готовністю 90%, розташований за вказаною адресою на вказаній земельній ділянці.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 27 липня 2010 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем та ОСОБА_3 був укладений договір про сумісну діяльність, відповідно до якого сторони домовилися про здійснення сумісної діяльності з фінансування та будівництва двоповерхового житлового будинку на земельній ділянці, розташованій за адресою: Запорізька область м. Токмак вул. Леніна, район будинку № 28, яка належала на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯИ №723133 від 20 липня 2010 року ОСОБА_3 Відповідно до п.2.2 договору грошовий внесок позивача за двоповерховий житловий будинок загальною площею 400 кв.м повинен був складати 500000,00 грн., а відповідно до п.2.1 договору грошовий внесок ОСОБА_3 за кімнату площею 16 кв.м 10000,00 грн. Позивач, відповідно до п.1.3 договору, зобовязався виконати будівництво двоповерхового житлового будинку на території вказаної земельної ділянки та виконав у повному обсязі свої зобовязання, збудував житловий будинок, який з 2012 року готовий до введення в експлуатацію, про що свідчить подана ОСОБА_3 декларація про готовність обєкта до експлуатації. Проте вказана декларація була повернута Інспекцією ДАБК у Запорізькій області на підставі того, що ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2013 року інспекції було заборонено здійснювати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації обєкта нерухомості, розташованого на земельній ділянці ОСОБА_3 Також реєстраційній службі Токмацького РУЮ у Запорізькій області було заборонено здійснювати державну реєстрацію будь-яких речових прав на новостворене майно будівлю на вказаній земельній ділянці. 25 березня 2013 року ухвалою Василівського районного суду Запорізької області на земельну ділянку, на якій позивач збудував будинок накладено арешт. Позивач зазначав, що на час укладання та виконання умов договору про сумісну діяльність, впевнившись у законному володінні ОСОБА_3 земельною ділянкою, він здійснив будівництво двоповерхового будинку на всі заощаджені ним на протязі багатьох років кошти, бо не має власного житла. Позивачем, як представником ОСОБА_3, на її імя були отримані вихідні дані для будівництва, відповідно до вимог ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» на імя ОСОБА_3 була зареєстрована Декларація про початок виконання будівельних робіт за № ЗП 4 в Інспекції ДАБК у Запорізькій області, а тому у позивача, як він вказує у позові, на підставі договору про сумісну діяльність були наявні усі права на виконання будівельних робіт по зведенню житлового будинку. Таким чином, позивач, як громадянин України, на законних підставах, відповідно до закону, скористався своїм конституційним правом, задекларованим ст.47 Конституції України. На теперішній час рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2014 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, задоволено позов ТУ ДСА України в Запорізькій області, визнано недійсним Держакт на право власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_3, зобовязано повернути вказану вище земельну ділянку користувачеві ТУ ДСА в Запорізькій області. Доля збудованого на земельній ділянці будинку у рішенні не вирішувалася; не визначено механізм повернення земельної ділянки та механізм повернення позивачу коштів, витрачених ним на будівництво, тому позивач звернувся з вказаним позовом до суду з метою захисту своїх прав та вкладених ним у будівництво коштів, посилаючись на ст.41, 47, 48 Конституції України, ст.ст.29, 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст.11, 16, 181, 328, 321, 316, 319, 331, ч.2 415 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» просить задовольнити його вимоги. Крім того, посилаючись на ч.3 ст. 61 ЦПК України, позивач зазначав, що ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2014 року встановлено, що: «Двоповерхова будівля, збудована на спірній ділянці, відповідно до норм діючого законодавства, є незавершеним будівництвом. У теперішній час декларація про готовність обєкта до експлуатації не може бути зареєстрована, оскільки ухвалою Василівського районного суду … інспекції державного архітектурно-будівельного контролю … заборонено здійснювати реєстрацію вказаної декларації». Позивач вважав, що судом апеляційної інстанції встановлений той факт, що він є власником матеріалів і обладнання, тощо, які були використані в процесі будівництва ним двоповерхового будинку. Позивач вказував, що він виконав свої зобовязання за договором про сумісну діяльність; на теперішній час ступінь будівельної готовності спірного житлового будинку складає 90%; відповідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна від 27 жовтня 2014 року його ринкова вартість складає 1596300,00 грн. Відповідач ОСОБА_3 порушила умови договору, не внесла 10000,00 грн., що передбачено п.2.1 договору та порушила ряд інших пунктів угоди: п.п.3.2. п.3, відповідно до якого зобовязувалася надати земельну ділянку під будівництво жилого будинку, здати в експлуатацію жилий будинок, зазначений в п.1 , до 01 березня 2013 року. У звязку з невиконанням ОСОБА_3 умов договору про сумісну діяльність, а також відмовою Інспекції ДАБК у реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації внаслідок судових заборон, позивач пропонував ОСОБА_3 звернутися до Інспекції ДАБК з повідомленням про зміну даних у декларації про початок виконання будівельних робіт на нього, оскільки саме позивач є фактичним та єдиним забудовником та єдиною особою, що здійснювала фінансування будівництва. Відповідачка на цю пропозицію погодилася та зверталася у жовтні 2014 року до інспекції ДАБК із повідомленням про заміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 23 лютого 2012 року. Листом департаменту ДАБК від 07 листопада 2014 року №2640 ОСОБА_3 було відмовлено у зміні даних в декларації, що мотивовано необхідністю звернення з цього питання від нового замовника. Позивач, як новий замовник, звернувся до Департаменту ДАБК із повідомленням про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт, але листом від 20 листопада 2014 року позивачу було також відмовлено у внесенні відповідних змін, що мотивовано судовою забороною (ухвала Василівського районного суду від 05 листопада 2014 року № 328/3490/14-ц). Таким чином, всі намагання позивача захистити свої права в позасудовому порядку на новостворене майно незавершену будівництвом будівлю житлового будинку, виявилися марними. Позивач вказував, що існування будь-яких судових спорів між ТУ ДСА України в Запорізькій області та ОСОБА_3, незалежно від їх змісту та результатів, не повинні порушувати його права.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року (т.с. 5 а.с. 227-233) в задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 6 а.с. 4-9) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовну заяву до ОСОБА_3 у повному обсязі.

У судове засідання 01 листопада 2016 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом, у тому числі представник відповідача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_4 через свого довірителя - ОСОБА_3, що узгоджується із вимогами ЦПК України (т.с. 6 а.с. 96-102), всі особи, які беруть участь у цій справі, втретє не зявились, окрім представників третьої особи - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При цьому, позивач ОСОБА_2 у своїй заяві, поданій апеляційному суду через канцелярію (вх. № 26464 від 28.10.2016 року т.с. 6 а.с. 105), повідомив, що не має можливості зявитись у дане судове засідання у звязку з погіршенням стану здоровя.

Відповідач ОСОБА_3 у своїй заяві, поданій апеляційному суду через канцелярію 28.10.2016 року (вх. № 26466 т.с. 6 а.с. 107), повідомила, що не має можливості зявитись у дане судове засідання у звязку з зайнятістю по роботі, просила розглядати справу без її участі, в суді апеляційної інстанції її інтереси буде представляти громадянин ОСОБА_4

Інші особи, які беруть участь у цій справі, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, за присутністю представників третьої особи - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2016 року у задоволенні заяв ОСОБА_2 про відвід колегії суддів апеляційного суду Запорізької області у складі ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та у складі ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10 у цій справі було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2016 року заяву сторін позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 про затвердження мирової угоди у цій справі залишено без задоволення; у визнанні мирової угоди між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 у цій справі відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався Конституцією України, Цивільним Кодексом України, Земельним Кодексом України, Законами України: «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про державний земельний кадастр», «Про регулювання містобудівної діяльності», Постановою КМУ №461 від 13 квітня 2011 року, ст.ст.10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 169, 208, 212-215 ЦПК України та виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції у цій справі при ухваленні рішення, що є предметом апеляційного оскарження у цій справі, правильно виходив із наступного.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, що встановлено ч.1 ст.20 ЦК України, ст.ст.3 та 4 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються суду сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Правовідносини, з приводу яких позивач звернувся до суду, регулюються Конституцією України, Цивільним Кодексом України, Земельним Кодексом України, Законами України: «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами.

В силу вимог вказаних нормативно-правових актів питання щодо здійснення будівництва обєктів нерухомості, у даному випадку житлового будинку, врегульовані особливим чином та вимагають дотримання певних правил, умов та процедур.

Згідно із ст.ст. 202, 203, 205, 208 ч.1 п.4, 210 ч.1 ЦК України правочин, щодо якого встановлена письмова форма та який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

В силу вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Набуття права власності за договором передбачено ст.334 ЦК України.

Ст.ст. 525, 526, 626-629 ЦК України визначають поняття договору, свободу сторін при його укладенні та обовязковість для виконання сторонами.

Судове рішення за загальним правилом, не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Одним із способів захисту права власності є визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України, проте передумовою для застосування цієї норми є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником.

Ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності. Таким чином, підлягає доказуванню, правомірність набуття права власності, що включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

На обєкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК виникає з дня державної реєстрації, що передбачено ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Для набуття набувачем права власності на майно і з іншого боку припинення права власності на цей обєкт у відчужувача майна необхідна наявність таких складових: укладення договору, виконання договору та у визначених законом випадках державна реєстрація. Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 27 липня 2010 року між фізичними особами - громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір про спільну діяльність (копія т. с. 1 а.с.11, 214-214). Доказів того, що сторони цього договору є членами однієї сім`ї суду не надавалося та про це не заявлялося.

Загальні положення про спільну діяльність регулюються положеннями ст.ст. 1130, 1131 ЦК України. Укладений сторонами договір відповідає вимогам вказаних норм.

З умов цього договору вбачається, що сторони домовилися про здійснення спільної діяльності по фінансуванню та будівництву двоповерхового житлового будинку на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: Запорізька область м. Токмак вул. Леніна (район буд.28), належній на праві власності ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯИ №723133 від 21 червня 2010 року. Спільна діяльність направлена на досягнення мети будівництва двоповерхового житлового будинку. Сторони зобовязалися діяти спільно, шляхом обєднання: грошових коштів, майна, трудових зусиль, надаючи один одному фінансову, організаційну та технічну допомогу. Зобовязання щодо безпосереднього будівництва за договором взяв на себе ОСОБА_2 Після введення будинку в експлуатацію та реєстрації права власності на окремі квартири за усіма сторонами договору, ОСОБА_3 зобовязалася на праві власності прийняти кімнату загальною площею 16 кв.м та передати ОСОБА_2 у власність житловий будинок загальною площею приблизно 400 кв.м. За умовами п.п. 2, 3 договору ОСОБА_3 повинна були внести грошовий внесок 10000,00 грн. за вказану кімнату протягом 3-х банківських днів з дня укладення договору готівкою; надати земельну ділянку під будівництво будинку, здати будинок в експлуатацію до 01 березня 2013 року. ОСОБА_2 повинен був внести 500000,00 грн. за будівництво будинку. ОСОБА_3 зобовязалася після отримання акту вводу в експлуатацію та повної оплати, зареєструвати право власності на житловий будинок, відповідно до діючого законодавства. Відповідальність сторін за цим договором передбачена п.5 договору.

Відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт № ЗП 08120285, зареєстрованої 23 лютого 2012 року (т.с. 1 а.с. 217-223), замовником будівництва житлового будинку по вул. Леніна (район будівлі №28) у м. Токмак Запорізької області зазначена ОСОБА_3 У п.4 Декларації «Інформація про генерального підрядника» зазначено - ПП ВКФ «Енком» (т.с. 1 а.с. 218). Свідоцтво про реєстрацію підрядника, як платника податку на додану вартість, від 20 травня 2002 року було надано після клопотання експерта представником позивача (т.с. 3 а.с.7, 10).

16 квітня 2013 року на адресу ОСОБА_3 Інспекцією ДАБК у Запорізькій області було повернуто декларацію про готовність обєкта до експлуатації будівництва житлового будинку, у звязку з порушеннями при її заповненні; при цьому зазначено про накладення арешту на земельну ділянку за ухвалою суду (т.с. 1 а.с.43).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, наданого до позовної заяви ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 28-29), складеного на замовлення приватних осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_2, станом на 27 жовтня 2014 року вартість нерухомого майна двоповерхового житлового будинку по вул. Леніна, буд. № 26 у м. Токмак Запорізької області, без врахування ПДВ, становить 1596300,00 грн.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2013 року у цивільній справі за позовом ТУ ДСА України у Запорізькій області (провадження № 2/311/484/2013, 2/311/7/2014, справа № 11/1226/13-ц;) було задоволено заяву ТУ ДСА України в Запорізькій області про забезпечення позову, заборонено інспекції ДАБК у Запорізькій області здійснювати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації обєкта нерухомості, розташованого на вказаній вище земельній ділянці, забудовником якого є ОСОБА_3; заборонено реєстраційній службі Токмацького РУЮ у Запорізькій області здійснювати реєстрацію будь-яких прав на новостворене нерухоме майно на цій же земельній ділянці; накладено арешт на будівлю, розташовану на цій же земельній ділянці (т.с. 1 а.с.12-13). По тій же цивільній справі 25 березня 2013 року також було накладено арешт на земельні ділянку (т.с. 1 а.с.14).

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2014 року (справа № 311/1226/13-ц, провадження №2/311/7/2014) задоволено позов ТУ ДСА України в Запорізькій області. Скасовано п. 1 рішення сесії Токмацької міської ради Запорізької області від 27 травня 2010 року №17 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га по вул. Леніна (район буд.28) ОСОБА_3 Скасовано п. 2 рішення сесії Токмацької міської ради Запорізької області від 27 травня 2010 року №17 в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: Запорізька область м. Токмак, вул. Леніна (район буд.28), з кадастровим номером :01:011:0251. Визнано недійсним державний акт серія ЯИ №723133 (копія т.с. 1 а.с.39), виданий на підставі рішення сесії Токмацької міської ради від 27 травня 2010 року №17 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:0251 площею 0,1000 га на ім'я ОСОБА_3 Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку. Задоволено вимоги про повернення земельної ділянки користувачеві ТУ ДСА України в Запорізькій області, а державного акту серія ЯИ №723133 - Відділу Державного земельного агентства у Токмацькому районі Запорізької області (т.с. 1 а.с.15-21, 131-142). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2014 року (т.с. 1 а.с.22-27, 143-153), ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року (т.с. 1 а.с.154-155) вказане судове рішення суду першої інстанції залишено без змін, воно було чинним на час ухвалення судом першої інстанції рішення, яке є предметом апеляційного оскарження у цій справі, тому в силу вимог ст.14 ЦПК України було є обовязковим для суду першої інстанції при вирішенні цієї справи.

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що 15 жовтня 2014 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТУ ДСА України в Запорізькій області до ОСОБА_3, за участю третіх осіб: Токмацького районного суду Запорізької області, Токмацької міської ради Запорізької області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (т.с. 1 а.с.33). При розгляді цієї цивільної справи (№ 328/3490/14-ц) 05 листопада 2014 року було постановлено ухвалу (т.с. 1 а.с.34) про забезпечення позову, якою заборонено органам ДАБК здійснювати реєстрацію будь-яких повідомлень, декларацій, які стосуються незавершеної будівництвом будівлі на земельній ділянці, вказаній вище, декларації про готовність до експлуатації обєкту нерухомості на ній.

07 листопада 2014 року на адресу ОСОБА_3 Департаментом ДАБІ у Запорізькій області було направлено листа за результатами розгляду повідомлення про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 23 лютого 2012 року, яким було відмовлено у зміні даних, що мотивовано недостатністю інформації для реєстрації відповідного документа та невірним складенням документа (т.с. 1 а.с.30).

До позовної заяви позивачем надано копію повідомлення про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт (т.с. 1 а.с.31), складену від імені ОСОБА_2, зі змісту якої неможливо встановити дату її складання та подання до Департаменту ДАБІ у Запорізькій області. 20 листопада 2014 року на адресу ОСОБА_2 було направлено відповідь про розгляд його повідомлення (т.с. 1 а.с.32), та було відмовлено у зміні даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 23 лютого 2012 року № ЗП 4, що мотивовано судовою забороною.

Судом першої інстанції при ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі було також досліджено наявні у цій справі матеріали, а саме:

- копію технічного паспорта від 04 квітня 2013 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 26 по вул. Леніна у м. Токмак, виготовлений на замовлення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с.35-38, 207-213);

- договір № 101 від 01 жовтня 2010 року (а.с.53 т.1), відповідно о якого ПП «Майстерня архітектора ОСОБА_9» в особі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (свідок у цій справі) уклали договір на виконання робочого проекту індивідуального житлового будинку за адресою: м. Токмак, вул. Леніна 28а (архітектурно-будівельна частина та генплан). До договору надані копії розписок ОСОБА_11 про отримання від ОСОБА_12О.(свідка по справі) оплати за виконання робочого проекту будинку у м. Токмак по вул. Леніна 28 а (т.с. 1 а.с.54-55);

- акт позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, Держстандартів і правил від 19 квітня 2013 року, складений в присутності ОСОБА_12, як представника особи, яка перевіряється ОСОБА_3, що отримала примірник акту, з якого вбачається, що обєктом перевірки був житловий будинок у м. Токмак по вул. Леніна (т.с. 1 а.с.40); в акті вказані порушення щодо зміни особи головного архітектора;

- акт санітарно-епідеміологічного обстеження обєкту, граничного з вказаним будинком від 21 травня 2014 року (т.с. 1 а.с.41);

- повідомлення на адресу ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с.42) від 01 квітня 2013 року відділу розвитку інфраструктури міста Токмацької міської ради про те, що після прийняття в експлуатацію, будинку, зведеному на земельній ділянці по вул. Леніна (р-н буд.28) буде присвоєна поштова адреса вул. Леніна,26;

- витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 26 березня 2013 року (т.с. 1 а.с.44), відповідно до якого оцінка земельної ділянки становила 101200,00 грн.;

- технічний висновок результатів обстеження конструкцій житлового будинку по вул. Леніна,26 у м. Токмак та встановлення ступеня його будівельної готовності від 27 листопада 2014 року (т.с. 1 а.с.193-206), відповідно до якого ступінь будівельної готовності будівлі становить 86,2%;

- допитано свідків:

- ОСОБА_13, який суду першої інстанції пояснив, що він продавав товари для будівництва спірного будинку, яке вів ОСОБА_2 Останньому допомагала в будівництві дочка ОСОБА_12 купувала матеріали, контролювала будівельників та інш.;

- ОСОБА_14, який суду першої інстанції пояснив, що він весною чи восени 2012 року, приблизно 3-4 місяці неофіційно працював різноробочим на будівництві спірного будинку, разом з іншими працівниками. За роботу йому платив готівкою ОСОБА_2, який особисто контролював будівництво. Інколи на будівництво приходила дочка останнього ОСОБА_12, яка теж наглядала за будівництвом. Коли він пішов з будівництва, будівля була зведена, лишалося виконати лише внутрішні оздоблювальні роботи;

- ОСОБА_12, яка суду першої інстанції пояснила, що вона є дочкою позивача, є само зайнятою особою та практикуючим адвокатом. Відповідач ОСОБА_3 раніше, до призначення її на посаду судді Токмацького районного суду Запорізької області, працювала її помічником та вони мали добрі стосунки. З її ініціативи, у звязку з тим, що батько не мав власного житла, але мав кошти на будівництво, у 2010 році її батько уклав договір з ОСОБА_3 про сумісну діяльність. Текст договору готувала вона. За умовами договору, який був підписаний її батьком та ОСОБА_3, остання повинна була надати свою земельну ділянку, належну їй на підставі Державного акту про право власності за адресою: м. Токмак вул. Леніна ( р-н буд. №28) ОСОБА_2 під забудову житлового будинку, кошти в сумі 10000,00 грн. та отримати у будинку одну кімнату для проживання, а ОСОБА_2 повинен був отримати у власність весь будинок. Оскільки земельна ділянка належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі державного акту, тому всі документи на будівництво оформлювалися на її імя, саме вона значилася забудовником будинку. ОСОБА_3 не вкладала грошей у будівництво, фактично забудовником є її батько, який ніс витрати зі своїх коштів на будівництво та оплату оформлення документації. Вона, як донька позивача, приймала безпосередню участь та допомагала батькові: купувала матеріали необхідні для будівництва будинку, замовляла та оплачувала проектну та іншу документацію, яка була необхідна для будівництва. Таким чином, організаційно допомагала батькові, оскільки будівництво мало великий обєм і батькові було важко справлятися самому у його віці. Документально передача земельної ділянки від ОСОБА_3 в користування під забудову ОСОБА_2 не оформлялася, про це зазначено лише у договорі про сумісну діяльність. Будівництво велося за допомогою залучених спеціалістів та техніки. Іноді у купівлі матеріалів їй допомагав її колишній чоловік ОСОБА_15, з яким вона має спільних дітей та нормальні стосунки. Представнику ТУ ДСА України - ОСОБА_16 було відомо про це будівництво, бо вона особисто цікавилася, що за обєкт будується, проте претензій ніяких на час здійснення будівництва не було. Документи про витрати на будівництво частково зберігаються у неї. З березня 2013 року вона особисто купувала матеріали у гіпермаркеті «Епіцентр» у м. Запоріжжя. На теперішній час житловий будинок готовий до введення в експлуатацію. Вирішити питання про заміну забудовника її батько не зміг внаслідок судових заборон, тому вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. ОСОБА_3 повідомила всі органи про те, що вона не має відношення до будівництва спірного будинку.

На підтвердження придбання будівельних матеріалів та інших товарів, позивачем та його представником суду першої інстанції було надано: фіскальні чеки, видаткові накладні, копії товарних чеків, актів закупки, розписки про отримання грошей фізосіб, за період травень 2010 року (т.с. 1 а.с.56); квітень, травень, червень, серпень, вересень, жовтень, грудень 2011; січень, лютий , березень, квітень (в т.ч. про купівлю свідком ОСОБА_12О.) (т.с. 1 а.с.58,80-84); червень, липень, серпень, вересень , жовтень, листопад, грудень 2012 року; січень 2013 року - копії яких є у справі (т.с. 1 а.с.45-52, 57); комерційні пропозиції (травень 2012 року на замовлення ОСОБА_12 (т.с. 1 а.с.85-92).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с.235) за клопотанням представника позивача також було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Для її проведення також надавалися позивачем додаткові матеріали (т.с. 3 а.с.56, 138) та технічна документація, які направлялися експерту за його клопотанням. Відповідно до висновку №3-15 судової-будівельно-технічної експертизи від 04 вересня 2015 року (т.с. 5 а.с. 1-8) вартість будівельно-монтажних робіт, відповідно до Державних будівельних норм (далі ДБН), виконаних в процесі будівництва в 2012-2013 роках новоствореного нерухомого майна обєкта незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований на вказаній вище земельній ділянці, відповідно до кошторисної документації (додаток №2) складає (з урахуванням ПДВ) 1188662,00 грн. Перелік, кількість та вартість будівельних матеріалів, механізмів та іншого обладнання, відповідно до ДБН, які були використані в процесі зазначеного будівництва, відповідно до кошторисної документації, експертом наведено в підсумковій відомості ресурсів до Локального кошторису №2-1-1 (додаток № 5 т.с. 5 а.с. 62-86). Загальна вартість будівельних матеріалів, механізмів та іншого обладнання, відповідно до кошторисної документації складає (з урахуванням ПДВ) 747787,00 грн.

Експерт ОСОБА_17, викликаний для розяснення експертного висновку за клопотанням представника позивача, у суді першої інстанції пояснив, що у додатку № 5 не визначена вартість цементу, оскільки з наданих йому матеріалів було видно, що не цемент, а бетонна суміш привозилася у міксерах з м. Запоріжжя по 3-5 куб. м, тому він враховував вартість не цементу, а бетонної суміші. До кошторису він включав лише встановлені конвектори та світильники, те що перебувало в коробках та не було встановлено, до кошторису він не включав. Використання бутового каменю у фундаменті він не зазначав, бо його наявність в документах не була вказана, а розбирання фундаменту для зясування його складових він не здійснював, в актах прихованих робіт бутовий камінь вказаний не був. Вказівка у висновку не «м. Токмак», а «смт. Токмак» є опискою. При складанні висновку він використовував програмне забезпечення, ліцензії на яке не має.

Таким чином, з наданих суду першої інстанції доказів та матеріалів справи, суд першої інстанції правильно вбачав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про сумісну діяльність, вказаний вище, зміст та форма якого відповідають нормам чинного законодавства. Проте, сторони цього договору, маючи намір втілити його та виконати свої зобовязання для досягнення спільної мети будівництва житлового будинку, не дотрималися встановлених законодавством вимог, які були обовязковими для них.

Відповідно до ст.181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. До обєктів нерухомого майна ЦК України віднесено як земельні ділянки, так і житлові будинки.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. До майнових обовязків належать, зокрема, договірні зобовязання майнового характеру, …, обовязки щодо вчинення певних дій стосовно майна, передбачених законом або договором, та на інших підставах.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та з урахуванням характерних ознак незавершеного будівництва обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

При вирішенні питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва необхідно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами, а також те, що окремі способи набуття права власності можуть використовуватись лише суворо визначеними субєктами.

Аналіз положень ст.331 ЦК України у системному звязку з нормами ст.ст.177-179, 181, 182, 334 ЦК України, ч.3 ст.3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно, в тому числі і обєкт незавершеного будівництва, як обєкт цивільних прав, виникає з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року №1243 - державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єктами нерухомого майна є житлові будинки. Ст.2 цього Закону встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в ред.., яка була чинною і на час укладення договору між сторонами і на теперішній час) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам, в тому числі право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього ж Закону (в ред. чинній і на момент укладення договору між сторонами та на час розгляду цієї справи судом першої інстанції) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Ст.19 ч.1 п.1 цього ж Закону встановлює, що державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.1 ч.1 п.4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», на який посилався позивач у суді першої інстанції та який був прийнятий 17 лютого 2011 року і набрав чинності з 12 червня 2011 року, замовником є фізична … особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 цього Закону суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Ч. 4 цієї ж статті передбачає, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок, у порядку визначеному п.5. Право на виконання будівельних робіт, відповідно до ст. 34 має саме замовник…після виконання умов, визначених ч.1 цієї статті. За умовами ч.2 документи, зазначені у частині першій цієї статті, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва.

Питання щодо права користування чужою земельною ділянкою для забудови врегульовано положеннями глави 16-1 ЗК України. Зокрема, відповідно до ст. 102-1 ЗК право на таке користування виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися нею для забудови відповідно до положень ЦК України. З урахуванням вимог ЗК України, укладення таких договорів, їх умови, строки та права і обов'язки сторін за ними, а також підстави припинення регулюються главами 33 і 34 ЦК.

Главою 34 ЦК України передбачено лише договірний порядок встановлення суперфіцію. Судового порядку встановлення суперфіцію не передбачено. Договір про суперфіцій укладається лише з власником земельної ділянки та відповідно до норм ст. 182 ЦК, Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про державний земельний кадастр» суперфіцій підлягає державній реєстрації.

При укладенні договору про сумісну діяльність його сторони - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 хоча і домовилися про те, що ОСОБА_3 надає земельну ділянку під будівництво житлового будинку (п.3.2. договору) ОСОБА_2, проте вони не здійснили, відповідно до вказаних вище норм законодавства укладення у письмовому вигляді договору суперфіцію, не здійснили його державної реєстрації.

Оскільки доказів того, що ОСОБА_2 на час початку та здійснення будівництва спірного обєкту був власником або користувачем земельної ділянки, на якій розміщений цей спірний обєкт суду першої інстанції не було надано, у справі вони відсутні.

З пояснень сторін та свідка ОСОБА_12, матеріалів справи судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було дотримано умов договору про сумісну діяльність щодо передачі земельної ділянки відповідачкою під забудову позивачу відповідно до вимог чинного законодавства, а саме ними не було укладено договору суперфіцію та не було здійснено його державної реєстрації.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 не набув прав користувача земельної ділянки, тому підстав для здійснення ним будівництва на земельній ділянці, що йому не належала ні на праві власності, ні на праві користування за договором суперфіцію, він не мав та не може мати статусу забудовника. Визнання особи забудовником у судовому порядку діючим цивільним законодавством України не передбачено.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що недотримання сторонами вказаних обовязкових вимог законодавства щодо передачі земельної ділянки під забудову від власника земельної ділянки іншій особі, відсутність законних підстав для здійснення забудови вказаної земельної ділянки у ОСОБА_2 унеможливлює задоволення вимог позивача в частині визнання його забудовником вказаного незавершеного будівництвом обєкта.

За змістом ст. 17 ЗК України земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, а тому участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, передбачених законом. У звязку із цим будівництво будинку на земельній ділянці, яка забудовнику не відводилась, не дає підстав для визнання за ним права власності на вже збудований будинок, про що зазначено і у Постанові Верховного Суду України від 16 травня 2012 року у справі № 6-42цс12.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК у системному звязку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, не передбачає винятків. Всі обєкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація, що також передбачено ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

П. 15 Постанови №5 Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам розяснено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та обєкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У звязку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та обєкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що у даному випадку між сторонами було укладено договір про сумісну діяльність.

Факт здійснення вказаного вище будівництва саме позивачем ОСОБА_2 ніким не оспорюється, хоча у справі є докази участі у будівництві шляхом придбання будівельних матеріалів та інших товарів, у здійсненні будівельних робіт - третіми особами, в тому числі допитами у справі свідками.

Наявність незавершеного будівництвом двоповерхового житлового будинку, вказаного вище, його вартість та ступінь готовності підтверджується: висновком судової будівельно-технічної експертизи, технічним паспортом, поясненнями сторін, іншими матеріалами справи. Відповідач ОСОБА_3 не оспорює право власності позивача на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, яке використовувалося для будівництва ОСОБА_2 Проте визнання права власності на обєкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК чи іншими нормативними актами не передбачено. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 27 травня 2015 року №6-159цс15,

У цій цивільній справі ОСОБА_2, подавши позов про визнання за ним права власності як на майно, використане в процесі будівництва так і на обєкт незавершеного будівництва - не є власником обєкта нерухомості, а бажає ним стати, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і позов у цій справі поданий формально не для визнання, а для набуття права власності, суд першої інстанції правильно вважав, що він не може бути задоволений.

Також суд першої інстанції правильно вважав, що визнання відповідачем ОСОБА_3 позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі не може бути підставою для їх задоволення. Доводи представника відповідача ОСОБА_4 про те, що відповідач передала земельну ділянку під забудову позивачу чи відмовилася від свого права на земельну ділянку свого підтвердження належними та допустимими доказами у суді першої інстанції не знайшли. Доводи ОСОБА_4 про існування інших договорів між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, окрім договору про сумісну діяльність від 27 липня 2010 року, також свого підтвердження не знайшли, суду першої інстанції такі договори не надавалися та у справі вони відсутні. Вимоги про визнання права власності за позивачем на земельну ділянку, вказану вище, про що у своїх поясненнях просив ОСОБА_4 у цій справі не заявлялися позивачем, а, відповідно на виконання вимог ст. 11 ЦПК України не вирішувались судом першої інстанції.

Посилання представника позивача на те, що ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2014 року встановлено той факт, що ОСОБА_2 є власником матеріалів і обладнання, тощо, які були використані в процесі будівництва позивачем двоповерхового будинку є помилковим трактуванням змісту цієї ухвали. Цією ухвалою (т.с. 1 а.с.143-153) було відхилено апеляційні скарги, в тому числі і ОСОБА_2 та залишено без змін рішення Василівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2014 року (т.с. 1 а.с.131-141).

Таким чином, суд першої інстанції правильно не вбачав у цій справі підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і в частині визнання за ним права власності на вказане ним у позовній заяві майно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Позивач ОСОБА_2 в силу ст. 3 ЦПК України мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3, якщо вважав, що останньою не визнаються, оспорюються або порушуються його права (право забудовника та право власності).

Відповідач ОСОБА_3 в силу вимог ст. 31 ЦПК України мала право визнавати у суді вищезазначений позов позивача ОСОБА_2 у цій справі.

Однак, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

В силу вимог ст. 174 ч. 4 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно із ст. 175 ч. ч. 5 ЦПК України якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні вирової угоди і продовжує судовий розгляд.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції у цій справі на виконання вимог ст.ст. 174 ч. 4, 175 ч. 5 ЦПК України мав право не приймати визнання відповідачем ОСОБА_3 позову ОСОБА_2 у цій справі, а також не визнавати мирову угоду сторін у цій справі ОСОБА_2 та ОСОБА_18 у цій справі, а розглянути дану справу по суті.

Дана справа була розглянута (вирішена) повноважним складом суду першої інстанції. Заява представника відповідача про відвід головуючого судді першої інстанції у цій справі - ОСОБА_19 апеляційним судом не визнана обґрунтованою.

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд першої інстанції сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи, заслуховував осіб, які беруть участь у справі, допитував свідків, призначав експертизу, витребував та досліджував докази сторін, долучав їх до матеріалів цієї справи тощо.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Рішення суду першої інстанції, що є предметом апеляційного оскарження у цій справі, є вмотивованим та відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України щодо його змісту.

Особі, які не були залучені до участі у цій справі, зокрема Державна архітектурно - будівельна інспекція України в особі Департаменту Державної архітектурно будівельної інспекції у Запорізькій області чи Держава України в особі Запорізької обласної державної адміністрації, про права та обовязки яких, на думку позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції ухвалив рішення у цій справі, що є предметом апеляційного оскарження на сьогодні, мають виключне право самостійно визначатись із своїм правом на апеляційне оскарження цього рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Довідка КП «Абрис» № 405 від 17.12.2014 року (т.с. 6 а.с. 80-81), надіслана електронною поштою ОСОБА_2 апеляційному суду для долучення до матеріалів цієї справи, не є доказом, передбаченим ст. 303 ч.2 ЦПК України, у цій справі, а тому не приймається апеляційним судом до уваги при апеляційному перегляді цієї справи.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути підставою для скасування або зміни апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі недотримання останнім строку розгляду цієї справи, передбаченого ст. 157 ЦПК України.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами у цій справі понесених судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору (т.с. 6 а.с. 3), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_9ОСОБА_10