Справа № 201/1158/16ц
Провадження № 2/201/1630/2016р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (третя особа Управління державного казначейства у Петриківському районі Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області) про зобовязання здійснити виплату грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

29.01.2016р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовними вимогами про зобовязання відповідача здійснити виплати їй грошових коштів в сумі 98705грн. та моральної шкоди у розмірі 50000грн. (а.с. № 7). В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 19.08.1992р. вона уклала депозитний договір № 07200038 з Магдалинівським відділенням ВАТ «Ощадбанку» та внесла грошові кошти в сумі 22 800 карб. на вісім років. 19.08.2000р. строк дії договору закінчився, однак грошові кошти їй повернуті не були в звязку з їх знеціненням. З 2000 року та по теперішній час вона зверталася до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, однак по теперішній час кошти не повернуті. Такими діями відповідач спричинив їй значну моральну шкоду, яка виразилась у моральних стражданнях, погіршенні здоровя, зміні звичайного способу життя. Тому позивачка просила суд стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Під головуванням судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. 12.02.2016р. винесено, по-перше, ухвалу про закриття провадження по справі в частині позовних вимог про зобовязання здійснити виплату грошових коштів, а по-друге, рішення суду про відмову в задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди (а.с. № 41-42, 46-48).

Ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2016р. про закриття провадження по справі в частині позовних вимог про зобовязання здійснити виплату грошових коштів була скасована ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.03.2016р. (а.с. № 67-68).

30.03.2016р. суддею Ткаченко Н.В. було винесено ухвалу про прийняття в провадження цивільної справи за позовом ОСОБА_1 про зобовязання здійснити виплату грошових коштів (а.с. № 75).

У період з 30.05.2016р. по 04.08.2016р. цивільна справа вдруге перебувала в провадженні апеляційного суду Дніпропетровської області (а.с. № 114, 145).

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2016р. в частині відмови у задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди також було оскаржено та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2016р. було скасовано в частині обґрунтування причин відмови у задоволені цієї частини позовних вимог (а.с. № 140-141).

26.09.2016р. від позивачки надійшла заява до суду, з якої вбачається, що вона підтримує позовні вимоги та просить справу розглядати за її відсутності та без фіксації судового процесу технічними засобами (а.с. № 162-165).

Представника відповідача - ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ДОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» в судове засідання 26.09.2016р. не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в справі є поштове повідомлення (а.с. № 150). Від ОСОБА_2 (діє за дорученням а.с. № 155) 26.09.2016р. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності банку, проти позовних вимог банк заперечує, було також надано додаткові письмові заперечення (а.с. № 154, 157- 159).

Представник третьої особи - УДК у Петриківському районі ГУДК України в Дніпропетровській області в судове засідання 26.09.2016р. також не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в справі є поштове повідомлення (а.с. № 151). Від в.о. начальника управління ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника (а.с. № 152).

За таких обставин суд розглянув справу за відсутності позивачки та представників відповідача та третьої особи.

Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося з огляду на положення ч.2 ст. 197 ЦПК України.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з договору банківського вкладу.

Судом встановлено, що 19.08.1992р. ОСОБА_1 уклала депозитний договір № 07200038 з Магдалинівським відділенням ВАТ «Ощадбанку» та внесла грошові кошти в сумі 22 800 карб. Нараховані відсотки по рахунку № 07200038 за 1992 -1995р.р. в сумі 356 751 крб. Залишок по рахунку станом на 02.09.1996р. склав 379 551 крб. Згідно Указу Президента від 25.08.1996р. № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» після переоцінки вкладу станом на 02.09.1996р. у співвідношенні 100 000 крб. до 1 грн. залишок по вкладу склав 3 грн. 80 коп. Зараховані відсотки по вкладу за 1996 2005р.р. склали 2 грн. 35 коп. залишок на рахунку станом на 20.05.2006р. склав 6 грн. 15 коп.

Дані факти встановлені заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29.05.2008р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.10.2008р. (а.с. № 32-35).

Ці обставини в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Підставою відмови у задоволені позовних вимог було недостатнє обґрунтування заявлених вимог, зокрема суд послався на те, що ОСОБА_1 не вказала суму заощаджень, які повинні бути стягнуті на її користь.

При предявлені позовних вимог 29.01.2016р. позивачка зазначала, що вона просить відшкодувати їй з 2000 року по теперішній час суму вкладу з урахуванням інфляції у розмірі 98750грн. (а.с. № 3-7).

Між тим, суд не находить підстав для задоволення цих позовних вимог з огляду на таке.

Статтею 57 Закону України „Про банки та банківську діяльність вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України.

Вклади фізичних осіб Державного ощадного банку України гарантуються державою.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996р. № N 537/96-ВР, на підставі цього Закону встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Компенсуватися мають також грошові заощадження громадян України, поміщені ними в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994р.р. і які знаходилися на рахунках Ощадного банку України не менше одного повного календарного року в період 1992-1995р.р.

За змістом ст. 2 вказаного Закону, держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Згідно зі ст. 6 Закону, компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997р. в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства.

Компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 02.01.1992р. в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в таких установах, проводиться їх власникам у готівковій чи безготівковій формі через установи Ощадного банку України після внесення в інформаційно-аналітичну систему "Реєстр вкладників заощаджень громадян" відомостей про них, необхідних для ідентифікації вкладника під час відкриття рахунку.

Обслуговування громадян, пов'язане із внесенням зазначених відомостей, здійснюється безоплатно.

Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що законодавством України, передбачений спеціальний спосіб захисту прав вкладників в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України.

А тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги результати розгляду справи, а саме відмову в задоволені позовних вимог, а також те, що позивачка є інвалідом 2-ї групи та була звільнена від сплати судових витрат при подачі позову за законом (а.с. № 11), суд відносить судові витрати по справі на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1, 2, 6 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996р. № N 537/96-ВР, ст. 57 Закону України „Про банки та банківську діяльність, ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, ч. 3 ст. 61, ст. ст. 74-76, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд.

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (третя особа Управління державного казначейства у Петриківському районі Головного управління державного казначейства України в Дніпропетровській області) про зобовязання здійснити виплату грошових коштів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Ткаченко Н.В.