Справа №442/7821/15-ц
Провадження №2/442/283/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Нагірної О.Б.

за участю секретаря - Олійник О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобичі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Маслоленд» про визнання договору позики недійсним, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що 18 грудня 2013 року між нею та ОСОБА_2 було нібито укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою на суму 70 тисяч доларів США. Також 18 січня 2014 року між нею та відповідачем було нібито укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою, в якій йдеться про те, що вона, як власник та засновник ТзОВ «Маслоленд» нібито отримала від відповідача 225 тисяч доларів США.

Під час написання вказаних розписок між позивачем та Відповідачем існувала домовленість про те, що вказані кошти будуть надані шляхом переведення їх на рахунки ТзОВ «Маслоленд» з метою забезпечення та захисту прав та інтересів Відповідача, який вказував, що така сума коштів є для нього значною і він переживає за її повернення. З цією ж метою вписано у вказані розписки майно, яке належало ТзОВ «Маслоленд», яке нібито передано в заставу. Однак, згодом Відповідач, так і не передав суму, яка була зазначена у розписці пояснюючи це тим, що він не може позичити кошти просто так, оскільки не має з цього жодного зиску, а тому попросив написати ще одну розписку на значно більшу суму, частину з яких він надасть разом із сумою по першій розписці від 18 грудня 2013 року. Оскільки позивач потребувала грошей , то погодилася на вказану обставину і написала другу розписку від 18 січня 2014 року, яку передала Відповідачу, а останній в свою чергу мав надати кошти шляхом перерахунку їх на рахунок або на рахунок ТзОВ «Маслоленд». Однак передача коштів з боку Відповідача так і не відбулася. В 2014 році ОСОБА_2 звернувся в суд з вимогою про повернення йому коштів, отриманих позивачем за договором позики, що підтверджується матеріалами цивільної справи №442/4014/14-ц, яка знаходиться в Дрогобицькому міськрайонному суді Львівської області. У відповідності до частини першої ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. У відповідності до частини першої ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Надаючи розписку Відповідачу позивачка вказує, що помилялася щодо фактичних прав та обов'язків сторін, оскільки вважала, що має право на отримання позики, зазначеної у розписці, а Відповідач зобов'язаний надати їй такі кошти . Також, фактично укладаючи договір позики, тобто надаючи розписки, очікувала настання відповідних наслідків від укладення відповідного правочину, а саме отримання коштів, яких не отримала, так як Відповідач свідомо здійснив обман з метою особистого збагачення. Відповідач фактично не володів такою сумою коштів на момент надання йому розписки. Водночас у своєму позові до ТзОВ «Маслоленд» ОСОБА_2 також вказує, що стороною договору позики була не ОСОБА_1, а ТзОВ «Маслоленд», а отже він теж помилявся відносно прав та обов'язків сторін, та навіть відносно самих сторін правочину.

Немає належних та допустимих доказів того, що вона отримувала від відповідача кошти за оспорюваними договорами, тому, просить визнати договори позики від 18.12.2013 року та від 18.01.2014року недійсними.

У судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали, просили його задовольнити з наведених в ньому підстав.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити, оскільки 18.12.2013року та 18.01.2014року відповідачем було передано за договором позики 70 тисяч та 225 тисяч доларів США відповідно. Передача таких коштів відбулась в присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Таким чином , договір позики не може бути визнано недійсним, так як дотримано всіх вимог щодо змісту, зокрема письмової форми , такого , а також покликання позивача на неотримання нею коштів є голослівними.

Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, хоча належним чином про час та місце розгляду справи судом повідомлявся. За таких обставин суд вважає причини неявки не поважними та проводить розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши докази у справі, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що 18 грудня 2013 року позивачем ОСОБА_1 надано ОСОБА_2 розписку в тому, що вона отримала позику в розмірі 70 тисяч доларів США з місячним відсотком в розмірі 2% та зобов»язувалась таку повернути до 18.02.2014року. Також 18 січня 2014 року нею було надано відповідачу розписку, в якій йдеться про те, що позивач , як засновник та директор ТзОВ «Маслоленд» отримала від ОСОБА_2 225 тисяч доларів США під заставу універсального торгового центру «Матадор»; дані грошові кошти зобов»язалась повернути в повному обсязі до 1.03.2014року (а.с.8-9).

Відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маслоленд» про стягнення коштів за договором позики в задоволенні позову відмовлено . Позивач просив стягнути з відповідача суму позики в розмірі 295 тисяч доларів США за розписками від 18.12.2013року та 18.01.2014року, однак апеляційним судом встановлено, що «колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, 18.12.2013 року та 18.01.2014 року договори позики були укладені між ОСОБА_2 та ТзОВ «Маслоленд» та «жодними належними та допустимими доказами не підтверджено, шо отримані кошти по договорах позики від 18.12.2013 року та від 18.01.2014 року ОСОБА_1 передала ТзОВ «Маслоленд».

3 лютого 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ рішення Апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року було залишено без змін.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63 цс 13 зроблено правовий висновок , що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суто розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу кладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів ообити відповідні правові висновки.

Відповідно до п.7 ,8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Згідно зі ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину наступні: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З врахуванням вищенаведеного суд вважає, що оспорювані розписки про отримання в борг грошових коштів є документами, які підтверджують укладення договору позики між сторонами у належній письмовій формі , а також засвідчують отримання боржником від кредитора вказаних грошових сум.

Відповідно до п.20 вищезгаданої Постанови ПВСУ 19. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно частин 1,4 ст.61 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач посилається на недійсність договорів з підстав, зазначених у ч. 5 ст. 203 , 229 та 230 ЦК, однак у судовому засіданні не надано жодних доказів того, що при укладенні договорів позики у сторін, зокрема у позивача не було наміру на створення наслідків, які випливають з умов договору, та того, що позивач укладала дані договори під впливом помилки чи обману. Позивачем не зазначено в чому саме вона помилялась щодо умов договору та покликалась на те, що відповідачем даний договір було укладено через помилку.

Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За твердженням позивача, вона не отримувала грошові кошти за договорами позики, однак в даному випадку позивачем наданий підписані нею ж розписки, допитані в судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суду пояснили, що були присутні при написанні позивачкою розписок 18 грудня 2013року та 18 січня 2014року та при передачі в той же час відповідачем їй зазначених коштів, однак суд не може взяти до уваги таких тверджень, оскільки жодних доказів на підтвердження факту неотримання позивачкою ОСОБА_1 грошових коштів не надано.

Крім цього, відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України підставами звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, не приймає до уваги твердження позивача, що позивач по спірному договору позики не отримувала кошти, як такі, що спростовуються вищезазначеними рішеннями Апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року та ухвалою від 3 лютого 2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Таким чином, враховуючи, що позивачем ОСОБА_1 не надано жодних доказів недійсності оспорюваних правочинів, тому такі не можуть судом бути визнані недійсними.

Згідно положень ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст.203, 215, 229, 230 , 267, 1046,1047,1051 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя: О.Б.Нагірна

Повний текст рішення виготовлено 29 серпня 2016року .