Номер провадження: 22-ц/785/4278/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 листопада 2011 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення боргу на предмет застави,-

В С Т А Н О В И Л А:

06 червня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення боргу на предмет застави.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 24.09.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачі отримали у власність, на придбання житла, грошові кошти в сумі 200 000 гривень, які зобовязались повернути в строк до 24.09.2007 року. Виконання даного зобовязання було забезпечено заставою квартирою під №2 в будинку №12 по вул.Дігтярній в м.Одесі, що була придбана на позичені кошти.

Відповідачі взяті на себе зобовязання не виконали, гроші не повернули. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11.02.2009 року з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 солідарно стягнуто на користь ОСОБА_5 борг за вказаним договором позики і неустойка у розмірі 250 227,40 гривень та судові витрати.

В рахунок забезпечення виконання рішення суду ухвалою Печерського районного суду м.Одеси від 25.11.2008 року на спірну квартиру було накладено арешт.

На підставі зазначеного, квартира підлягає продажу з публічних торгів в рахунок погашення боргу забезпеченого заставою, а тому ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 позовні вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 листопада 2011 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання апеляційної інстанції сторони по справі не зявились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово та належним чином, причини неявки до суду не повідомлено. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка до апеляційного суду не перешкоджає подальшому розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3, та його пояснення на апеляцію, а також письмові заперечення представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_10, у яких вона просила апеляційну скаргу відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на необгрунтованість та безпідставність скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення суми боргу (251 092 грн. 40 коп.) на предмет застави - квартиру АДРЕСА_1.

У якості підтвердження існування заборгованості подружжя ОСОБА_7, позивач надав суду рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.02.2009 р., але відповідно до рішення першої інстанції доказів того, що квартира дійсно належить відповідачам суду ненадані. Суд першої інстанції не встановив власника квартири, за рахунок якої задовольнив боргові зобовязання відповідачів.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 придбала квартиру у громадянки ОСОБА_11, яка є мешканкою с. Борухов, вул. Луцкая, 8, Киверцивського району Волинської області.

ОСОБА_12 придбала цю квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2004 року у ОСОБА_13, що діяв від імені ОСОБА_3 на підставі підробленої довіреності від 13.09.2004 року, завіреною приватним нотаріусом ОСОБА_14

В довіреності вказаний ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, якій належить не ОСОБА_3, а іншій особі, замість дійсного номеру - НОМЕР_2.

Більш того, в період з 04.09.2004 року по 29.09.2009 року ОСОБА_3 знаходився у за межами України, що підтверджується відмітками закордонних властей у закордонному паспорту, тому бути у нотаріуса и підписувати довіреності він фізично не міг.

По факту шахрайських дій відносно майна ОСОБА_3 06.10.2004 року була порушена кримінальна справа за ст.190 ч.4 КК України, по факту отримання шляхом обману, невстановленою особою права на заволодіння АДРЕСА_2. В рамках кримінальної справи була проведена почеркознавча експертиза, з якої вбачається, що підпис в графі: „Підпис довіреності серійний номер ВВК № 928904 від 13.09.2004 року, представленої на дослідження, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Крім того, постановою від 28 лютого 2005 року досудове слідство, по вказаній кримінальній справі припинено, до моменту встановлення особи, яка скоїла даний злочин. Однак тією ж постановою встановлено, що «24 вересня 2004 року у приміщенні нотаріальної контори, розташованої по вул. Пироговська у м. Одесі, невстановлена особа, шляхом обману заволоділа квартирою № 2 буд. 12 по вул. Дігтярна, яка належала громадянину ОСОБА_3, причинив йому значний матеріальний збиток на суму 300 000 гривень.

У жовтні 2004 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_15, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання недійсною довіреності завірену приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_14 від 13.10.2004 року, визнання недійсним вчиненого 16 вересня 2004 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, витребування вказаної квартири у ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх виселення з цієї квартири з усіма проживаючими особами.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2005 року позов ОСОБА_3 задоволений, це рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2005 року та ухвалою колегії судів апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2007 року (як суд касаційної інстанції).

Ухвалою Верховного суду України від 19 лютого 2009 року зазначене судове рішення та ухвали було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, в звязку з неналежним повідомленням про дату слухання справи ОСОБА_7.

У 2007 році ОСОБА_7, ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_12 та АН «Капітал» про визнання права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 за кожним з них, у порядку розподілу майна придбаного у шлюбі.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено, визнано за ними право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 за кожним.

На підставі цього заочного рішення ОСОБА_6, ОСОБА_7 зареєстрували за собою право власності на вказану квартиру.

Ухвалою Приморський районного суду м. Одеси від 13 травня 2008 року заява про перегляд заочного рішення по вище зазначеній справі задоволена. Заочне рішення від 12 липня 2007 року за, яким було зареєстровано право власності за ОСОБА_6, ОСОБА_7, скасовано. Справа призначена до слухання у загальному порядку.

У подальшому, цивільні справи за позовом ОСОБА_3 та за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 були обєднані в одне цивільне провадження.

Приморський районний суд м. Одеси розглянув позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності завірену приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_14 від 13.10.2004 року, визнання недійсним вчинений 16 вересня 2004 року договір купівлі-продажу квартири № 2. дома № 12 по вул. Дігтярній в м. Одесі, витребування вказаної квартири у ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх виселення з цієї квартири з усіма проживаючими особами та рішенням від 26 лютого 2015 року задовольнив їх у повному обсязі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишені без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.02.2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.02.2016 року ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року також залишена без змін.

За таких обставин довіреність від 13 вересня 2004 року є недійсною.

Таким чином, рішенням суду першої (від 26 лютого 2015 року) та апеляційної (від 16 лютого 2016 року) інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 215, 228 ЦК України, вказана довіреність та договір купівлі-продажу, який укладений на підставі цієї довіреності, визнані недійсними.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.І ст. 236 ЦК України).

Оскільки, угоди укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_11 є недійсними, вони не створюють юридичних наслідків - сторони зобовязанні повернути отримане за угодою.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.І ст.216 ЦК України).

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вказаних рішень судів квартира АДРЕСА_5 належала і належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 19 травня 1992 року.

Всі викладені обставини встановлені судом та підтверджуються вказаними рішеннями суду, які набрали законної сіли та є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України (ст. 14 ЦПК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не надали суду належних доказів та не довели того, що квартира належить ОСОБА_7, а суд не зясував кому в дійсності належить квартира та чи може вона бути предметом забезпечення боргових зобовязань відповідачів.

Таким чином, судом першої інстанцій при задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення боргу на предмет застави, квартиру АДРЕСА_1, не зясовано та недоведено право власності відповідачів на зазначену квартиру та неспроможність відповідачів здійснити оплати грошового зобовязання.

У звязку з чим, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду є необгрунтованим, а обставини, встановлені цим рішенням, недоведеними, тому воно не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України.

Тому квартира АДРЕСА_6 не може бути предметом застави за борговими зобовязаннями ОСОБА_7.

Відповідно до ч.І ст.576 ЦК України (у редакції 2004 року) предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до 4.2 ст.583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_16 не належить право власності на квартиру АДРЕСА_7, та вони не мають право на проведення її відчуження чи на передачу її у заставу.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.577 ЦК України (у редакції 2004р.), якщо предметом залогу є нерухоме майно, договір залогу належить нотаріальному посвідченню.

Згідно до ч.1 ст.585 ЦК України, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення.

У відповідності з 4.2,3 ст. 640 ЦК України (у редакції 2004р.), якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір який належить нотаріальному посвідченню чи державної реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення чи державної реєстрації, а за необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Вимогами 4.4 ст.203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Цивільним законом, ч.2 ст.215 передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.І ст.220 ЦК України).

За таких обставин, позивачі не є власниками майна, яки вони передають у заставу; договір застави нотаріально не засвідчений та не зареєстрований у встановленому законом порядку (тому вважати його укладеним не можливо); договір застави є нікчемним на підставі норми цивільного законодавства.

Суд першої інстанції не вірно посилався та застосував положення ст.ст. 589-591 ЦК України при ухваленні рішення від 11 листопада 2011 року, оскільки вони на існуючи правовідносини не поширюються.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2011 року вирішує питання про права власності особи, яка не брала участі у справі, воно не тільки перешкоджає ОСОБА_3 у здійсненні правомочностей власника, але і взагалі позбавляє його права власності на належне йому нерухоме майно, чим порушує його конституційне право власності.

На підставі наведеного рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, так як воно ухвалене без повних і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Переглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, отже, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, та суд порушив і неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 листопада 2011 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення боргу на предмет застави відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_17

ОСОБА_2