Справа №464/5058/15-ц
пр № 2/464/412/16
УХВАЛА

02.09.2016 року Сихівський районний суд м. Львова в складі: головуючого судді Рудакова І.П., за участю секретаря Бондар Н.С., за участю сторін та їх представників, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відвід судді, -

в с т а н о в и в:

в провадженні Сихівського районного суду м. Львова знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю житлово-експлуатаційне підприємство «Стимул-Сихів» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

ОСОБА_1 18.08.2016 року, 22.08.16року вкотре подала суду письмові заяви про відвід головуючому у справі судді Рудакову І.П., в якій просить передати розгляд справи іншому судді та задоволити її заяви з підстав явної недовіри до судді. Окрім цього про відвід судді Рудакова І.П. 18.08.2016 року подано також заяву відповідачем ОСОБА_2 У заявах зазначається про неправильне дотримання суддею процесуального законодавства при розгляді справи, створення перешкод для реалізації процесуальних прав їй як стороні, що суддею приймалась ухвала про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви, з якої відповідачі убачають наведеною правову позицію судді, тому за таких обставин у них виникає явна недовіра до судді.

Розглянувши заяви про відвід відповідачів ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вислухавши думку сторін та їх представників суд приходить до наступних висновків.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у справі «Білуга проти України», від 28.10.1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії», тощо) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов'язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд має завжди бути «встановленим законом».

Це формулювання засвідчує принцип верховенства права, притаманний усій системі Конвенції та її протоколів. Адже правовий орган, що не є встановленим відповідно до законодавства, завжди буде позбавлений легітимності, яка вимагається у демократичному суспільстві для вирішення справ приватних осіб. Вислів «встановлений законом» стосується не лише законності самого існування суду, а й складу суддів при розгляді кожної справи (рішення у справах «Булут проти Австрії» від 22.02.1996 року, «Бускаріні проти Сан-Марино»). Термін «закон» про який ідеться в цьому положенні, стосується, таким чином, не лише законодавства щодо створення і компетенції судових органів, а й будь-якого іншого положення національного права, невиконання якого робить неправомірною участь одного або кількох суддів у розгляді справи. Тут йдеться, зокрема, про положення щодо повноважень, щодо несумісностей і щодо відводу суддів. (рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії»).

Недотримання судом зазначених положень означає в принципі порушення пункту 1 ст. 6 (справи «Цанд проти Австрії», заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12.10.1978 року та «Россі проти Франції», заява № 11879/85, рішення комісії від 06.12.1989 року).

Про те, що термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, звернуто також увагу Європейським судом з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України».

Суд, який розглядає справу має бути «безстороннім» і «незалежним» за ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і засад цивільного судочинства.

Розглядаючи питання безсторонності з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначив, що по-перше, йдеться про суб'єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці. Зокрема, суд не повинен суб'єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне. По-друге, слід застосувати об'єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву; крім того, поняття незалежності та об'єктивної безсторонності тісно пов'язані між собою (справи «Пуллар проти Сполученого Королівства» і «Томанн проти Швейцарії», а також «Екедемі Трейдинг ЛТД та інші проти Греції» і «Дактарас проти Литви»).

Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення обєктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді, що передбачають Бангалорські принципи поведінки суддів від 19 травня 2006 року схвалені Резолюцією Економічної та ОСОБА_3 ООН 27 липня 2006 року № 2006/23.

Згідно п.4 ст.20 ЦПК України суддя не може брати участь в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо існують обставини, які викликають сумніви в обєктивності та неупередженості судді.

Статтею 20 ЦПК України передбачені підстави для відводу судді.

Враховуючи наведене, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відвід судді не має, обставин, які можуть викликати сумніви в об'єктивності та неупередженості судді судом не встановлено.

Але, з метою запобігання формування думки щодо заінтересованості судді у результаті розгляду справи зважаючи на те, що суддею вже приймалась ухвала про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви, з якої відповідачі та їх представники убачають наведеною правову позицію судді, ураховуючи те, що відповідачі вкотре неодноразово заявляють головуючому судді відвід та продовжують настоювати на тому, що свідчить про стійку наявність у них сумнів в об'єктивності та неупередженості судді, що відповідачі та їх представники, заявляючи численні відводи, клопотання, заперечення фактично не дають можливості цьому складу суду розглядати справу по суті, що будь-яке подальше рішення по даній цивільній справі викликатиме сумніви в його обєктивності та безсторонності, та буде ними оскаржуватись, а тому з метою уникнення перешкод у розгляді справи, та задля нормалізації обстановки вирішення справи по суті в цілому, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяв відповідачів ОСОБА_1 ОСОБА_2 про відвід.

Що стосується заявленого відводу з оціночних міркувань, суд вважає, що для відводу судді в даному випадку досить обєктивно обґрунтованих припущень про упередженість судді, які виявляють сторони у справі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, ст.ст. 20, 23, 24 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відвід головуючому судді Рудакову І.П. від 18.08.2016 року, 22.08.16року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю житлово-експлуатаційне підприємство «Стимул-Сихів» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити.

Справу передати для проведення її перерозподілу в порядку, визначеному ст. 11-1 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її проголошення.

Суддя: Рудаков І.П.