_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/2530/16-ц
Провадження № 2/520/2374/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгорової Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

за участю третьої особи - Орган опіки та піклування

Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради,

про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02.03.2016 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, в якому просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У позовній заяві позивачка посилалася на те, що між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відділі державної РАЦС у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 15 лютого 2013 року був зареєстрований шлюб, свідоцтво про шлюб НОМЕР_1. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася донька ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_2. Ще до народження доньки шлюбні відносини сторін фактично перестали існувати. У вересні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, шлюб розірвано рішенням Київського райсуду м. Одеси від 22.12.2014 року. З моменту народження доньки відповідач матеріальної допомоги на її утримання не надавав, а коли позивачка 21 лютого 2014 року звернулася до суду з проханням про стягнення аліментів, які були стягнуті з відповідача по рішенню Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2014 року на її утримання та на утримання доньки, однак ніяких грошей відповідач не сплачував, до моменту звернення позивачки з виконавчим листом до державної виконавчої служби. 01 жовтня 2014 року позивач звернулася до суду з проханням про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_4. У початку червня 2014 року до суду надійшов висновок Київської районної адміністрації м. Одеси від 28.05.2015 р. №420/01-11, яка діючи в інтересах дитини, як орган опіки та піклування, вважав недоцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. У висновку повідомлено, що, у випадку неналежного виконання ним батьківських обов'язків протягом шести місяців, дане питання може бути переглянуто. 10 червня 2015 року за заявою позивача судом було постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду. Висновком Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 16.09.2015 року за №3018/01-20 було рекомендовано батькам вирішувати питання по вихованню дитини мирним шляхом, а спілкування батька з дитиною можливо з 09.00 до 12.30 по понеділкам, середам, та суботам у присутності матері. Однак, як стверджує позивач, відповідач продовжив ухилятися від своїх обов'язків по вихованню дитини, не піклується про неї, жодного висновку для себе він не прийняв, не бачиться з дитиною з дня її народження, не виявляє батьківського піклування. Також позивач стверджувала, що на протязі року вона мешкає разом з іншим чоловіком, який в свою чергу піклується про дитину, відноситься до неї, як до своєї, матеріально забезпечує її, та у подальшому бажає стати її усиновлювачем. У зв'язку з вказаним позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1, та просили суд відмовити у задоволенні позову. Під час розгляду справи представником відповідача були надані до суду письмові заперечення проти позову, в яких представник посилається на те, що твердження позивача, що відповідач не надавав ніякої допомоги на утримання дитини є неправдивим та таким, що не відповідає дійсності. З моменту народження та до винесення рішення суду відповідач здійснював грошову допомогу на утримання дитини, після ухвалення Малиновським районним судом м. Одеси рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини - 800,00 гривень щомісячно та 300,00 гривень щомісячно на утримання позивачки, відповідач здійснював платежі на користь позивачки через банківську установу, що в свою чергу підтверджується квитанціями. Позивачка стверджує, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Дане твердження вважає неправдивим, у зв'язку з тим, що позивачка самостійно не дає можливості відповідачу приймати участь у вихованні дитини та з самого початку їде шляхом позбавлення його батьківських прав, про що свідчать її неодноразові звернення до Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, в яких їдеться питання лише про позбавлення батьківських прав, без встановлення питання про будь-яке мирне вирішення питання. Інтервал, який було витримано позивачкою, півроку, є ще одним свідченням на цілеспрямований рух на шляху позбавлення відповідача батьківських прав. Враховуючи вищевикладене, вважає, що ґрунтування позову добудовані фактично неправдивій інформації, припущеннях та висновки органу опіки та піклування, який був отриманий під систематичним тиском позивачки та без участі відповідача.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, вивчивши, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню.

Судом встановлено, що 15 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, був укладений шлюб, зареєстрований Відділом ДРАЦС у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №165, який надалі був розірваний за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 22.12.2014 року, яке набрало законної сили 02.01.2015 року.

За час шлюбу у сторін народилась дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданим 06.09.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у міста Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №8208.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає разом з матір'ю ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою з місця мешкання про склад сім'ї та реєстрації за №6340 від 17.12.2015 року, а також визнано сторонами по справі.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими обставинами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 13.05.2014 року, вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 800 гривень щомісячно, починаючи з 21.02.2014 року по 10.08.2031 року. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь та на утримання ОСОБА_1 у розмірі 300 гривень щомісячно, починаючи з 21.02.2014 року по 10.08.2016 року.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження.

Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Судом встановлено, що 28.05.2015 року органом опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради вирішувалось питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується відповідним висновком №420/01-11 від 28.05.2015 року.

З вказаного висновку вбачається, що адміністрація дитячої міської поліклініки №7, в якій малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, перебуває на обліку, повідомила, що при спостереженні за дитиною вдома і на амбулаторному прийомі в поліклініці з дитиною завжди була мати. Неналежне виконання батьківських обов'язків з боку батька письмово підтверджували ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 На засіданні ради опіки та піклування від 21.05.2015р. було заслухано обидві сторони, розглянуто надані документи. Батько дитини - ОСОБА_2, заперечував проти позбавлення його батьківських прав, про що подав письмову заяву. Повідомив, що не мав змоги належним чином виконувати батьківські обов'язки, оскільки йому в цьому перешкоджала мати дитини. Висловив наміри займатися вихованням та утриманням дочки. За місцем проживання ОСОБА_2 характеризується позитивно. ОСОБА_1 наполягала на задоволенні її заяви, мотивуючи тим, що перешкод для виконання ОСОБА_2 батьківських обов'язків не створює, але батько дитини з дочкою не спілкується, участі у вихованні та догляді не приймає. Дане питання було розглянуто службою у справах дітей Одеської міської ради та, відповідно до проекту висновку від 24.02.2015р. №876, служба у справах дітей вважає недоцільним позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 у відношенні його малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 У зв'язку з чим члени ради опіки та піклування одноголосно дійшли висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 у відношенні його малолітньої дочки ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_3, на той час. Повідомили ОСОБА_1, що, у випадку неналежного виконання ОСОБА_2 батьківських обов'язків у відношенні малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 протягом шести місяців, дане питання може бути переглянуто за її заявою при наявності відповідних документів.

19 вересня 2016 року на адресу Київського районного суду міста Одеси надійшов висновок органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №2311/01-20 від 03.08.2016 року, згідно з яким орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з ч.6 ст.19 СК суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, працює, за місцем проживання характеризується позитивно, сплачує аліменти на утримання дитини та утримання матері. ОСОБА_2 категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, з донькою має бажання спілкуватися та в межах своїх можливостей приймати участь в її вихованні. Однак суперечки, між батьками перешкоджають в налагодженні контакту між батьком та дитиною.

Згідно з ч.6 ст.19 СК суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Суд зазначає, що висновок Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №2311/01-20 від 03.08.2016 року щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ґрунтується лише на тому, що ОСОБА_2:

- зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2;

- працює, за місцем проживання характеризується позитивно;

- сплачує аліменти на утримання дитини та утримання матері;

- категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки;

- з донькою має бажання спілкуватися та в межах своїх можливостей приймати участь в її вихованні.

Однак, як судом вже було встановлено, ці факти також приймались при вирішенні цього питання органом опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, що викладено у висновку №420/01-11 від 28.05.2015 року, у зв'язку з чим було повідомлено ОСОБА_1, що, у випадку неналежного виконання ОСОБА_2 батьківських обов'язків у відношенні малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 протягом шести місяців, дане питання може бути переглянуто за її заявою при наявності відповідних документів.

Тобто за цей період з дати винесення Київської районної адміністрацією Одеської міської ради висновку - 28.05.2015 року по день розгляду Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради висновку - 03.08.2016 року, відповідач лише заперечив щодо позбавлення батьківських прав та тільки виявляв намір виконувати батьківські обов'язки.

Суду під час розгляду справи, відповідачем ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження того, що він саме виконує батьківські обов'язки, доглядає за дитиною, проводить з нею час, тощо, або навіть здійснює спроби на виконання вказаних дій.

Крім того, суд зазначає, що позивачем були надані до суду письмові заяви ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, які засвічені начальником дільниці КП «ЖКС «Хмельницький», з яких вбачається, що вони підтверджують факт, що при здійсненні прогулянок ОСОБА_1 зі своєю дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батько ОСОБА_2 завжди відсутній, участі у вихованні дитини не приймає.

Позивачем та відповідачем особисто під час розгляду справи були надані пояснення та встановлено, що дійсно ОСОБА_2 одного разу приїжджав до позивача ОСОБА_1, коли остання здійснювала прогулянку з дитиною, однак замість того, щоб приймати у прогулянці участь та проводити час з дитиною, відповідач увесь час розмовляв та грав у телефоні.

Крім того, ОСОБА_2 особисто надав пояснення у судовому засіданні та пояснив суду, що він не має можливості спілкуватись з дитиною, у зв'язку з тим, що дитина до нього не йде, не сприймає як батька, а матір у свою чергу не робить дій стосовно того, щоб дитина була ближче до нього, як до батька. Крім того також пояснив, що дитина його називає не батьком, а дядею або дядьком ОСОБА_2, що в свою чергу не подобається йому та призводить до суперечок з позивачем стосовно виховання нею дитини. У зв'язку з цими обставинами він позбавлений приймати належним чином участь у вихованні дитини, а також у зв'язку з тим, що мати не зробила дій для покращення його стосунків з дитиною, а навіть робить лише дії направлені на погіршення його сосунків з дитиною.

Однак суд зазначає, що обов'язок налагоджувати з дитиною відносини та встановлювати контакт для спів-порозуміння, сприйняття дитиною особи - батьком дитини, є обов'язок кожного батька цієї сім'ї, тобто особи, яка прийняла рішення бути батьком дитини та повинна була здійснювати усвідомлення цих дій, коли прийняла рішення про її народження.

Крім того, відповідачем у судовому засіданні не обґрунтовано та не доведено, що саме не сприймання дитиною його батьком є підставою для перешкоди здійсненні дій спрямованих на полагодження таких стосунків та для позбавлення його у саме здійсненні дій спрямованих на приймання участі у вихованні дитини, тобто здійсненні батьківських обов'язків.

Відповідно до положень ст.15 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів; батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

На час розгляду справи, відповідачем не надано доказів, які б свідчили про здійснення ним батьківських обов'язків та дій спрямованих на підтримання з дитиною регулярних особистих стосунків і прямих контактів, дій спрямованих на здійснення кроків для налагодження стосунків з дитиною, для сприймання дитиною відповідача - її батьком.

У судовому засіданні також були допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

ОСОБА_10 у судовому засіданні надала пояснення стосовно того, що вона є хрещеною матір'ю малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно допомагає ОСОБА_1 здійснювати догляд за дитиною, постійно перебуває на днях народження дитини, усіх сімейних святах, однак жодного разу не бачила батька дитини ОСОБА_2, знала лише про його існування та як його звуть, не чула жодної розмови про те, що батько приїжджав до дитини та проводить з нею час.

ОСОБА_11 у судовому засіданні надав пояснення, що він на цей час є цивільним чоловіком ОСОБА_1, мешкають разом без реєстрації шлюбу вже біля трьох років. Також надав пояснення, що саме він зустрічав ОСОБА_1 з пологового будинку після народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На цей час дуже любить дитину, вона його сприймає свої батьком, має намір усиновити малолітню ОСОБА_4, відноситься до неї як до своєї кровної рідної доньки. Відповідача бачив два-три рази та з них жодного разу не бачив, щоб ОСОБА_2 проявляв інтерес та бажання проводити час і приймати участь у вихованні дитини.

Суд не приймає посилання позивача стосовно того, що відповідач не сплачує аліменти на її користь на її утримання та утримання дитини, у нього наявна заборгованість по сплаті аліментів відповідно до рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 травня 2014 року, вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до листа Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області за №10830 від 16.08.2016 року, повідомлено, що згідно перевірки встановлено відсутність перебування на виконанні виконавчого листа стосовно стягнення з ОСОБА_2 аліментів.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 неналежним чином ставився до виконання своїх батьківських обов'язків, проживаючи окремо від доньки, не зустрічається з нею, не займається її вихованням, не цікавився її життям, здоров'ям, з моменту народження дитини, що дає підстави вважати, що він саме ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, оскільки встановлено, що відповідач лише при кожній ситуації щодо вирішення його позбавлення батьківських прав відносно його дочки лише виявляє бажання здійснювати батьківські обов'язки та заперечує стовно позбавлення батьківських прав, однак доказів на підтвердження саме виконання ним таких обов'язків до суду не надано та не підтверджено навіть жодним посиланням свідків.

У зв'язку з чим, суд вважає, посилання позивача такими, що знайшли своє обґрунтування, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягаючими задоволенню, та слід позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, батьківських прав у відношенні малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Частинами 2, 3 ст. 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Однак у зв'язку з тим, що це питання вже було вирішено рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 13.05.2014 року по справі №521/2381/14-ц, суд відповідно до вимог ст.166 СК України рішення стосовно стягнення з відповідача аліментів не ухвалює.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір за подання до суду позовної заяви з вимогами про позбавлення батьківських прав в сумі 551 гривня 20 копійок.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Оскільки позивачем в позовній заяві не були заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо відшкодування сплачених позивачем судових витрат на її користь з відповідача.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 158, 213, 215 ЦПК України ст.ст. 164 ч.1 п.2, 165, 166, 180-182 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, батьківських прав у відношенні малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які не приймали участь під час проголошення рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий Калініченко Л. В.