Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2016 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Струтинська Н.Ю.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов мотивує тим, що 27.01.2014 р. між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) був укладений договір позики МК № 4, відповідно до п. 1.1 якого позикодавець передає у власність позичальникові, а позичальник приймає грошові кошти в сумі 5000 євро. Згідно п. 1.2 договору позика надається на невизначений термін, до моменту предявлення позикодавцем вимоги про повернення. Вимога про повернення позики не може бути предявлена раніше 28.02.2014 р.

Скориставшись своїм правом, передбаченим п. 1.2 договору, позикодавець звернувся до позичальника з вимогою про повернення позики від 09.02.2015 р., що підтверджується описом та квитанцією про відправлення датовані 12.03.2015 р. Позичальник отримав вимогу 13.02.2015 р., що підтверджується відомостями з сайту УДППЗ «Укрпошта» про отримання вимоги.

Під час розгляду справи представник позивачки в порядку ст. 31 ЦПК України збільшив позовні вимоги, про що подав відповідну заяву, та згідно збільшених позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики МК № 4 від 27.01.2014 р. по курсу НБУ на дату винесення рішення, з яких: заборгованість за основним зобовязанням 5000 євро; відсотки за користування коштами 12805.47 євро; штраф за кожен випадок порушення грошових зобовязань 8250 євро; пеня за несвоєчасно повернуту позику 38950 євро, а також просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду визначену п. 2.3 договору позики в сумі 750 євро по курсу НБУ на дату винесення рішення.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог обставини і просить позов задовольнити.

Відповідачка в судове засідання повторно не зявилася, хоч про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Про причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 27 січня 2014 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики МК № 4, за пунктами 1.1, 1.2 якого позикодавець передає у власність позичальникові, а позичальник приймає грошові кошти в сумі 5000 євро на невизначений термін, до моменту предявлення позикодавцем вимоги про повернення, яка не може бути предявлена раніше 28 лютого 2014 року, що стверджується наявним у позивача письмовим договором позики оригінал якого було досліджено в судовому засіданні (а.с. 3).

Відповідно до п. 1.8 договору позики, сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші у розмірі, що передбачено п. 1.1.

За змістом п. 1.3 договору позики, позичальник зобовязується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та проценти (відсотки) за користування коштами у розмірі 10 (десять) відсотків місячних, що складає 120 відсотків річних. В разі, якщо після предявлення позикодавцем вимоги про повернення позики, позичальник протягом десяти днів не поверне суму позики, нараховані відсотки та штрафні санкції, то позикодавець має право нараховувати відсотки на суму несвоєчасно повернутої позики за подвійною відсотковою ставкою.

Сторони домовилися, що проценти за користування позикою будуть сплачуватися позикодавцю кожного останнього дня місяця за поточний місяць. Позика може бути повернута достроково при цьому відсотки сплачуються за фактичну кількість днів користування позикою (п. 1.4 договору позики).

Згідно п. 1.5 договору позики, сторони домовились, що в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником грошових зобовязань щодо сплати процентів за користування позикою згідно умов цього договору, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати неустойки (штрафу) в розмірі 5 % від суми позики визначеної в п. 1.1 за кожен випадок порушення грошових зобовязань. При цьому сторони усвідомлюють, що неповне виконання зобовязання (виконання частини зобовязання, часткова сплата щомісячного платежу) також є неналежним виконанням зобовязання в повному обсязі. Сплата неустойки не звільняє сторін від виконання зобовязання в натурі.

Відповідно до п. 1.6 договору позики, сторони домовились, що в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником грошових зобовязань щодо повернення основної суми позики згідно умов цього договору, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати неустойки (пені) в розмірі 1 % від суми несвоєчасно повернутої позики за кожен день прострочення.

Згідно п 2.2 договору позики, сторони домовились, що будь-які кошти отримані від позичальника зараховуються як погашення зобовязань за цим договором в наступному порядку: в першу чергу неустойка, збитки, інфляційні згідно цього договору; в другу чергу прострочені та нараховані відсотки; в третю чергу основна сума позики. Погашення зобовязань кожної наступної черги відбувається виключно після погашення зобовязань кожної попередньої черги.

Відповідно до п. 2.3 договору позики, сторони домовились, що кожна із сторін вправі вимагати від іншої сторони відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 % від суми позики визначеної в п. 1.1 цього договору, в разі порушення будь-яких умов цього договору.

Як встановлено судом, позивачка, у відповідності до умов п. 1.2 договору позики, звернулася до відповідачки з вимогою про повернення позики від 9 лютого 2015 року, яку було отримано останньою 13 лютого 2015 року (а.с. 4-6).

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Договір позики, згідно ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 2 ст. 1048 ЦК України визначено коли договір позики вважається безпроцентним.

Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справах № 6-36цс14 та № 6-79цс14, у частині першій ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України і іншими законодавчими актами або конкретним договором. Статтями 536, 1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. У випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої ст. 1048 ЦК України позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

В порушення умов договору позики взяті на себе зобовязання повернути позику ОСОБА_3 належним чином не виконала.

Зі складеного представником позивачки розрахунку заборгованості за договором позики вбачається, що за відповідачкою рахується: заборгованість за основним зобовязанням у сумі 5000 євро; відсотки за користування коштами за період з 27 січня 2014 року по 21 березня 2016 року в сумі 12805.47 євро; штраф, визначений п. 1.5 договору позики, за кожен випадок порушення грошових зобовязань за період з 27 січня 2014 року по 21 березня 2016 року в сумі 8250 євро; пеня, визначена п. 1.6 договору, від суми несвоєчасно повернутої позики за період з 27 січня 2014 року по 21 березня 2016 року в сумі 38950 євро; моральна шкода, визначена п. 2.3 договору позики, у розмірі 15 % від суми позики визначеної в п. 1.1 договору, в сумі 750 євро (а.с. 26).

Суд, перевіривши вказаний розрахунок заборгованості, вважає його таким, який проведений правильно, в звязку з чим погоджується з ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. А згідно ст. 60 цього Кодексу кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтями 58, 59 ЦПК України визначено, що докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов є підставним і в судовому засідання доведений.

Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобовязання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річних), суд може застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої ст. 551 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.

Встановлено, що розмір завданих позивачці збитків, завданих в результаті неналежного виконання відповідачкою зобовязань за договором позики становить 17805.47 євро та складається з основної заборгованості в сумі 5000 євро та 12805.47 євро відсотків за користування коштами, в той же час розмір пені визначено 38950 євро, що значно (в два рази) перевищує завданий збиток та не відповідає загальним засадам цивільного законодавства (справедливості та розумності), з урахуванням чого суд вважає за можливе зменшити розмір пені саме до розміру завданих збитків, тобто до 17805.47 євро.

Як розяснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на день ухвалення рішення 23 вересня 2016 року Національним банком України встановлено офіційний курс гривні до євро на рівні 29.13 грн. за 1 євро.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідачки за договором позики становитиме 1277669.18 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 року еквівалентно 43860.94 євро, з яких: заборгованість за основним зобовязанням 5000 євро; відсотки за користування коштами 12805.47 євро; штраф за кожен випадок порушення грошових зобовязань 8250 євро; пеня за несвоєчасно повернуту позику 17805.47 євро, яку з неї слід стягнути на користь позивачки.

Що стосується вимог про стягнення з відповідачки моральної шкоди, то вимоги в цій частині також підлягають до задоволення, оскільки такі визначені п. 2.3 договору позики, а тому з неї слід стягнути на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 21847.5 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 року еквівалентно 750 євро.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», зі змінами від 1 вересня 2015 року (у редакції чинній станом на день подання позову та заяви про збільшення позовних вимог), від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Оскільки зазначений позов був поданий позивачкою, яка є інвалідом ІІ групи (а.с. 8), то він поданий без сплати судового збору.

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору в сумі 7441.2 грн., з яких 6890 грн. за вимогу майнового характеру щодо стягнення заборгованості за договором позики та 551.2 грн. за вимогу немайнового характеру щодо стягнення моральної шкоди, слід стягнути з відповідачки в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 536, 549-551, 611, 1046-1048 ЦК України суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики МК № 4 від 27 січня 2014 року в розмірі 1277669 (один мільйон двісті сімдесят сім тисяч шістсот шістдесят девять) гривень 18 копійок, що за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 року еквівалентно 43860.94 євро, з яких: заборгованість за основним зобовязанням 5000 євро; відсотки за користування коштами 12805.47 євро; штраф за кожен випадок порушення грошових зобовязань 8250 євро; пеня за несвоєчасно повернуту позику 17805.47 євро.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду визначену п. 2.3 договору позики МК № 4 від 27 січня 2014 року в розмірі 21847 (двадцять одна тисяча вісімсот сорок сім) гривень 50 копійок, що за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 року еквівалентно 750 євро.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 7441 (сім тисяч чотириста сорок одну) гривню 20 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.