У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Рожина Ю.М.,

суддів: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання Коробчук А.М.,

з участю:

позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

представника відповідача РДГУ ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Рівненського державного гуманітарного університету ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського державного гуманітарного університету про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що зявились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року позовну заяву задоволено.

Поновлено ОСОБА_1, чергову гуртожитку №5, на роботі в Рівненському державному гуманітарному університеті на посаді чергової гуртожитку з 15 липня 2015 року.

Стягнуто з Рівненського державного гуманітарного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 23188 (двадцять три тисячі сто вісімдесят вісім) грн. 34 коп. та моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Рівненського державного гуманітарного університету судовий збір в сумі 2750 (дві тисячі сімсот пятдесят) грн. 00 коп. до Державного бюджету України.

В апеляційній скарзі позивачка вважає рішення суду першої інстанції в частині суми стягнутої моральної шкоди незаконним, ухваленим з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що суд задовольняючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди частково, не мотивував чому підлягає частковому задоволенню та не взяв до уваги письмові докази, що містяться в справі.

Доводить, що в звязку з незаконними діями відповідача, постійними стресовими ситуаціями, не допуском її до роботи, черговим незаконним звільненням, приниження честі та гідності, у неї загострилися хронічні захворювання, вона пережила сильний стрес, внаслідок чого змушена була звертатись за медичною допомогою та лікуватися, дані обставини підтверджуються скаргою, яка міститься в матеріалах справи та показами свідків.

Зауважує, що відповідач повторно, незаконно звільнив її з роботи, повторне звільнення «за статтею» практично позбавило її можливості працевлаштуватися, як і позбавило засобів для існування.

Покликається на те, що внаслідок незаконного звільнення вона зазнала моральних страждань, приниження честі та гідності, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків, вона вимушена була приймати додаткові зусилля для налагоджування свого життя. Сам факт повторного незаконного звільнення та упереджене ставлення до неї з боку роботодавця, після 22-річного безперервного стажу, навіть після поновлення на роботі залишив важкий душевний тягар та погіршення самопочуття.

Зазначає, що розмір завданої їй матеріальної шкоди вона оцінює в 20 000 гривень.

За викладених обставин просить змінити рішення, задовольнивши позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник відповідача вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Доводить, що наказ від 15 липня 2015 року №124-п про звільнення ОСОБА_1 прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства, систематичність порушення трудової дисципліни зафіксовані в зверненнях студентів від 22 червня 2016 року, протоколі зборів трудового колективу від 07 липня 2016 року, протоколі засідання адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради від 07 липня 2015 року №107, відповідно до якого позивачка визнала невиконання обовязків, покладених на неї посадовою інструкцією, водночас від надання будь-яких пояснень щодо даних обставин остання відмовилась, однак це не є перешкодою для застосування стягнення.

Стверджує, що звільнення законно відбулося без погодження з органом первинної профспілкової організації, оскільки відповідно до документів, які містяться в матеріалах справи позивачка не є її членом.

Вказує, що суд ухвалюючи рішення вийшов за межі заявлених позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення від 15 липня 2015 року №124-п.

За викладених обставин просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В запереченні на апеляційну скаргу представника РДГУ позивачка вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, просить її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді чергової гуртожитку Рівненського державного гуманітарного університету, наказом №124-п від 15 липня 2015 року була звільнена за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку за п.3 ст.40 КЗпП України.

Звільнення відбулося без погодження з профспілковим комітетом, оскільки за повідомленням голови ППО РДГУ ОСОБА_4, лист №01-58 від 10 червня 2016 року, ОСОБА_1 виключена із членів Первинної профспілкової організації РДГУ з 01 червня 2013 року як така, що без поважних причин протягом 3-х місяців не сплачує профспілкові внески.

Підставою звільнення стала службова записка зав.гуртожитком №5 ОСОБА_5, яка будучи допитаною в судовому засіданні, підтвердила факт написання доповідної записки щодо ОСОБА_1 не виконувала без поважних причин посадові обовязки; доповідна записка юрисконсульта ОСОБА_6 від 15 липня 2015 року; відповідь голови профкому РДГУ ОСОБА_4 від 14 липня 2015 року; протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення ОСОБА_1 від 07 липня 2015 року.

Наказом №119-п від 07 липня 2015 року ОСОБА_1, черговій гуртожитку №5, за систематичне порушення трудової дисципліни, оголошена догана. Підставою притягнення були: службова записка юрисконсульта ОСОБА_7; акт фіксації відмови від надання письмових пояснень ОСОБА_1

З доповідної ОСОБА_7 на імя в.о. ректора РДГУ вбачається, що підставою були 2 доповідні записки зав.гуртожитком ОСОБА_8 разом із доданими до них доповідними та пояснювальними від мешканців гуртожитку №5 за якими ОСОБА_7 прийшов до висновку про наявність підстав притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Не погоджуючись з наказом про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненського РДГУ про скасування догани.

Рішенням Рівненського міського суду від 24 березня 2016 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2016 року, ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову у звязку з пропуском строку звернення до суду. Судом було встановлено, що стягнення за порушення позивачем трудової дисципліни застосовано без дотримання вимог ст.147-149 КЗпП України, а саме не визначено в чому полягає порушення (проступок), не враховано попередньої роботи працівника, порушено строки застосування дисциплінарного стягнення, так як перші порушення були виявлені у 2014 році, тобто після спливу річного строку. По кожному проступку не відібрано письмове пояснення. З висновками Рівненського міського суду погодилася і колегія суддів апеляційного суду, яка вказала, що суд першої інстанції вважав доводи ОСОБА_1 обґрунтованими, проте відмовив у задоволені позову у звязку з пропуском ОСОБА_1 без поважних причин тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

З протоколу зборів трудового колективу гуртожитку №5 від 07 липня 2015 року вбачається, що трудовий колектив вирішив виступити з ініціативою про притягнення чергової ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку та посадової інструкції гуртожитку.

Судом встановлено, що протоколом засідання адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради від 07 липня 2015 року, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.186 КУпАП та накладено штраф у сумі 119 грн.

Постановою Рівненського міського суду від 07 грудня 2015 року. задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 та скасовано постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради №107 від 07 липня 2015 року про накладення штрафу на суму 119 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ст.186 КУпАП, що спростовує твердження про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності з підстав невиконання ОСОБА_1 без поважних причин обовязків, покладених на неї посадовою інструкцією та правил внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно доповідної записки юрисконсульта ОСОБА_6 від 15 липня 2015 року підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення згідно ч.3 ст.40 КЗпП України була службова записка зав.гуртожитку №5 ОСОБА_5 від 07 липня 2015 року до якої долучені: протокол зборів трудового колективу гуртожитку №5 від 07 липня 2015 року, акт про відмову від підпису на протоколі зборів від 07 липня 2015 року, посадова інструкція №8 чергового гуртожитку, витяг з наказу №119-п від 07 липня 2015 року про оголошення догани ОСОБА_1, протокол про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Вважаючи дані порушення системними, юрисконсульт прийшла до висновку про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення згідно ч.3 ст.40 КЗпПУ.

З табелю обліку робочого часу за липень 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 була на чергуванні 01, 04, 05, 08, 09, 12, 13 липня 2015року.

Задовольняючи позов суд першої інстанції послався на приписи ст.ст.40,235,234-1 КЗпПУ тавиходив з того, що систематичне невиконання ОСОБА_1 без поважних причин обовязків, покладених на неї посадовою інструкцією та правил внутрішнього трудового розпорядку не знайшло свого підтвердження, а відтак підстав для звільнення позивачки за п.3 ч.1 ст.40 КЗпПУ не було.

Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення права на працю ОСОБА_1, в зв'язку з чим остання підлягає поновленню на роботі, відповідно й підлягає до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода в розмірі 1000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.3 ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір, до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Приписами п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розяснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло вони бути підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст.40 КЗпП; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених ст.ст.147-1,148,149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Згідно ст.235 КЗпПУ при винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

У відповідності до вимог ст.237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 не доведено розмір моральної шкоди у сумі 20 000 грн., а місцевий суд обґрунтовано, з урахуванням наданих доказів дійшов правильного висновку про розмір моральної шкоди у сумі 1000 грн., яка підлягає стягненню на користь позивачки.

Визначаючи підстави та розмір моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано послався на ст.237-1 КЗпП України. Поряд з цим, відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, необхідно довести, що діями відповідача позивачці завдана шкода неправомірними діями щодо звільнення із займаної посади, порушення трудових прав.

Доводами апеляційної скарги відповідача не доведено системність порушення трудових обовязків позивачкою, для застосування п.3 ст.40 КЗпПУ та розірвання трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, наказом №119-п від 7.07.2015 року ОСОБА_1 притягнута до дисциплінарної відповідальності із накладенням стягнення у вигляді догани, а наказ №124-п від 15 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 за систематичне порушення трудової дисципліни не вказує в чому полягає система порушень трудових обовязків позивачкою.

Колегія суддів дійшла висновку, що покликання в наказі №124-п від 15 липня 2015 року на службову записку юрисконсульта не свідчить про систематичне порушення трудової дисципліни позивачкою, а отже і підстав про звільнення за п.3 ст.40 КЗпПУ.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального та процесуального права, судом в повній мірі зясовано обставини, що мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційні скарги відхилити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Рівненського державного гуманітарного університету ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді Н.В. Бондаренко

ОСОБА_9