Справа № 712/6-248/2010
У Х В А Л А

Іменем України

05 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника органу ДВС Миговича М.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 1 жовтня 2010 року про задоволення подання старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатської області Романа Владислава Яношевича про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон та вилучення паспорта, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 оскаржив ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 01.10.2010, якою задоволено подання ст. держвиконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайуправління юстиції Романа В.Я. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон та вилучення паспорта і постановлено: встановити тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.) за кордон і вилучити паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 05.03.1997, виданий ОСОБА_3

На думку апелянта, ухвала суду не відповідає вимогам закону, оскільки законом не передбачено можливості обмеження судом громадянина у праві виїзду за кордон. Крім того, підставою для застосування обмежень може слугувати доведеність факту свідомого ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов'язань за наявної можливості їх виконувати, однак, ані в поданні держвиконавця, ані в ухвалі суду такі обставини не наведені, щодо них у справі немає ніяких доказів. У поданні не було обґрунтовано необхідність застосування до боржника саме такого заходу, тоді як для цього ніякої потреби не було. Про існування ухвали боржник дізнався лише у травні 2016 року при перетині Державного кордону України.

Посилаючись на ці обставини, на незаконне обмеження його у праві виїзду за межі України, просить ухвалу скасувати, у поданні держвиконавця - відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію Ужгородський МВ ДВС Головного теруправління юстиції у Закарпатській області вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, ухвалу суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника органу ДВС Миговича М.М., який апеляцію не визнав, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність апелянта, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

16.08.2010 ст. держвиконавець МВ ДВС Ужгородського МРУЮ Роман В.Я. звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження права ОСОБА_3 у виїзді за кордон та вилучення паспорта для виїзду за кордон (а.с. 1-2). Ініціатор подання мотивував його тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа № 1-17, виданого 03.03.2010 Миколаївським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 60000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. 15.04.2010 відкрито виконавче провадження, строк добровільного виконання боржником судового рішення був установлений до 22.04.2010, у цей строк рішення суду не було виконано, станом на 02.08.2010 боржником теж не були вчинені дії, спрямовані на виконання рішення суду.

Посилаючись на ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV, тут і далі нормативні акти в редакції, чинній на час звернення до суду із поданням), на ст. 6 ч. 1 п. 5, ч.ч. 2-4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII), ст. 19 ч. 1 п. 8 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», держвиконавець просив суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_3 за кордон та вилучити паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 05.03.1997, виданий боржнику.

Судове рішення, що набрало законної сили, є обов'язковим до виконання (ст. 124 ч. 5 Конституції України). Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону № 606-XIV. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 7 ч. 1 Закону № 606-XIV, держвиконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії; зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян. Заходи примусового виконання судового рішення визначені ст. 4 Закону № 606-XIV і такими є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно боржника.

За приписами ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2, ч. 4 Закону № 3857-XII, громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, у нього може бути вилучено паспорт, зокрема, судом, органом Державної прикордонної служби України у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань. Тобто, предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов'язань, за умови об'єктивної спроможності божника виконувати зобов'язання, відсутності перешкод для цього.

Між тим, у поданні держвиконавця не наведено жодного обґрунтування щодо конкретних дій боржника, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, не подано відповідних доказів, у справі відсутні й докази власне повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження та встановлення строку добровільного виконання судового рішення. Копія постанови держвиконавця від 15.04.2010 про відкриття виконавчого провадження № 18664342 (а.с. 5), що не містить даних про її вручення боржнику, таким доказом не є. У справі наявна й копія вищевказаного виконавчого листа (а.с. 3-4), утім жодних інших документів, окрім згаданих, на обґрунтування подання до нього не було додано. Сама по собі заборгованість за виконуваним судовим рішенням (за наявності такої) за відсутності інших відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобов'язання.

У справі відсутні й будь-які дані про вжиття держвиконавцем передбачених законом заходів із примусового виконання рішення суду та неможливості внаслідок їх застосування забезпечити таке виконання (з'ясування наявності грошових коштів, іншого майна і активів, звернення стягнення на такі у разі наявності, арешт, опис і вилучення майна тощо). Формулюючи прохання у поданні, держвиконавець не вказав, до якого саме моменту (часу, який саме період тощо) слід встановити відповідне обмеження, що означає неконкретність вимоги і апріорі створює недопустиму правову невизначеність.

Задовольняючи ухвалою від 01.10.2010 подання (а.с. 11-12), суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув і під час його розгляду теж не встановив конкретних фактів, що свідчили б про ухилення боржника від виконання судового рішення. Суд відповідно до прохальної частини подання прийняв неконкретне і у правовому сенсі невизначене рішення, яким установив відповідне обмеження, що вочевидь не відповідає змісту закону та тягне порушення прав громадянина щодо вільного пересування із перетином державного кордону України на невизначений строк. Своє рішення суд умотивував виключно посиланням на ст. 6 ч. 1 п. 5 (у поданні та в рішенні помилково - ст. 6 ч. 1 п. 2) Закону № 3857-XII, ст. 5 Закону № 606-XIV без вказівки на факти і обставини, підтверджені належними і допустимими доказами, що слугують підставою для встановлення обмеження та вилучення паспорта, про які просив держвиконавець.

Суд розглянув подання за відсутності будь-яких доказів щодо повідомлення боржника про розгляд справи, останній не брав участі в судовому розгляді, доказів надіслання йому копії ухвали теж немає, процесуальні права боржника (ст.ст. 10, 11, 27, 31, 74, 76, 158, 222 та інші норми ЦПК України) були порушені.

Колегія суддів констатує також, що на час звернення до суду із зазначеним поданням та вирішення його судом законом не було передбачено право держвиконавця звертатися до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань за судовим рішенням. Не було передбачено і право звертатися з поданням про вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Вказівка в законодавчих, інших нормативних актах на можливість встановлення таких обмежень, вилучення паспорта без визначення відповідної процедури, повноважень державних виконавців, інших державних органів, а також суду, яка повинна застосовуватися, не давала держвиконавцю права звертатися із таким поданням, а суду - встановлювати такі обмеження. Суд, вирішуючи подання, не послався на жодну норму цивільного процесуального закону, процесуальної норми, яка б установлювала підставу і порядок розгляду такого подання, на час його вирішення судом ЦПК України не містив.

За цих обставин, із урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215 цього Кодексу щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення подання, встановлення обмежень, про які ставилося питання, і неправильно застосував норми закону. Доводи апеляції щодо необґрунтованості ухвали суду заслуговують на увагу. Обставини, що мали місце після розгляду судом подання, для вирішення питання щодо законності такого судового розгляду та ухваленого за його результатом судового рішення правового значення не мають. Відтак, на підставі ст. 312 ч. 1 п. 2 ЦПК України, апеляцію слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні подання держвиконавця - відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 2, ст. 312 ч. 1 п. 2, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 1 жовтня 2010 року скасувати, у задоволенні подання старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатської області Романа Владислава Яношевича про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон та вилучення паспорта - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді