Справа № 144/551/15-ц Провадження № 22-ц/772/2650/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 23Доповідач Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_2,
суддів:ОСОБА_3, ОСОБА_4,
При секретарі:ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 13 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «ЗІС» (далі-ПП «ЗІС»), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог: відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі, про визнання договору оренди землі недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 13 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано договір оренди землі укладений 19 квітня 2006 року між ОСОБА_6 та ПП «ЗІС», зареєстрований Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 42 недійсним.

Визнано недійсними зміни (доповнення) від 07 травня 2010 року, внесені до договору оренди землі № 415 укладеним між ОСОБА_6 та ПП «ЗІС» від 19 квітня 2006 року, зареєстровані в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 12 травня 2010 року за № 32.

Стягнуто з ПП «ЗІС» на користь ОСОБА_6 понесені нею судові витрати в сумі 3872 грн. 40 коп.

На таке рішення ПП «ЗІС» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки, що підтверджується державним актом на право власності на землю серії ЯА № 104381.

19 квітня 2006 року між ОСОБА_6 та ПП «ЗІС» підписано договір оренди вказаної земельної ділянки, зареєстрований у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 42, строком на 10 років.

07 травня 2010 року до вказаного договору було внесено зміни в частині строку дії договору, де змінено строк дії договору до 2025 року та змінено розмір орендної плати, дані зміни зареєстровані у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 12 травня 2010 року за № 32.

Відповідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 12397/12398/15-32 від 19 серпня 2015 року підписи від імені ОСОБА_6 у розділі «Реквізити та підписи сторін» у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі № 415 від 19 квітня 2006 року, зареєстрованому 09 серпня 2006 року за № 42, який було укладено між ОСОБА_6 та ПП «ЗІС» та у графі «Орендодавець» у змінах(доповненнях) від 07 травня 2010 року до договору оренди землі № 415, зареєстрованих в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 12 травня 2010 року за № 32, які було укладено між ОСОБА_6 та ПП «ЗІС» - виконано не ОСОБА_6, зокрема, навмисно зміненим почерком, а іншою особою з наслідуванням її підпису.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, у що даному випадку відсутнє волевиявлення ОСОБА_6 на встановлення її цивільних прав та обовязків щодо передачі в оренду земельної ділянки, яка перебуває у його власності, на умовах, що були визначені в договорі оренди та змінах до договору оренди землі, оскільки в судовому засіданні доведено, що позивач не підписував договір оренди від 19 квітня 2006 року та зміни до договору оренди землі від 07 травня 2010 року та не надавав відповідних повноважень іншій особі на їх підписання.

Суд першої інстанції вважає, що ОСОБА_6 не пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки вона дізналась про порушення свого права, лише у січні 2015 року, коли ПП «ЗІС» звернулось до адміністративного суду з позовом про скасування рішень про державну реєстрацію договорів оренди з ТОВ «Теплик-Агро», серед яких був і договір ОСОБА_6, отже позивачем не порушено ст. 257 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи та відповідні їм правовідносини та правильно застосовані норми матеріального права.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами(ч. 2 ст. 207 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Колегією суддів встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою. Таким чином спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_6, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 дізналася про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у січні 2015 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Таким чином, ОСОБА_6 не пропущено строк звернення до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

За змістом ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22.04.2015 року у справі № 6-48цс15.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_6 було відомо про внесення змін до договору оренди землі з 2010 року, оскільки з 2010 року вона отримувала орендну плату у розмірі 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а не у розмірі 1,5% , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_6 не заперечує факту про отримання плати за використання її земельної ділянки, однак без укладання договору оренди, а на усній домовленості.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не надала суду доказів того, що вона лише в січні 2015 року дізналась про існування оспорюваного договору, а тому нею пропущено строк звернення до суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивач не укладала з ПП «ЗІС» договір оренди земельної ділянки та відповідно не отримувала цей договір, що підтверджується матеріалами справи.

Також судова колегія вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі на показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9, які зазначали, що памятають як ОСОБА_6 підписувала у 2006 році спірний договір оренди землі та надавала своєму чоловіку усне доручення на укладання в 2010 році додаткової угоди до договору оренди, оскільки свідчення свідків не є належним засобом доказування факту вчинення правочину відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України. Окрім того та ,як зазначалось вище, належними доказами підтверджено факт підробки підпису позивачки в оспорюваних договорах, що спростовує пояснення свідків.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме прийняття судом доказів з порушенням строку їх прийняття, тобто після початку розгляду справи по суті (копія ухвали адміністративного суду про відкриття провадження у справі та копія адміністративного позову), не спростовує правильні висновки суду і не може бути правовою підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до положень ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Як вбачається зі справи судом першої інстанції вона вирішена правильно, а тому вказане процесуальне порушення не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Таким чином усі перелічені доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

За таких обставин, та в силу ст.308 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є справедливим, законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не має.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС» відхилити.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя : (підпис) ОСОБА_2

Судді : (підпис) ОСОБА_3

(підпис) ОСОБА_4

З оригіналом вірно :