АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

19 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Барановської Л.В., Гаращенка Д.Р.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання недійсними окремих положень договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 23 квітня 2013 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк Руський Стандарт», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк Форвард» (далі - ПАТ«Банк Форвард»), укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав грошові кошти у розмірі 50 тис. грн.. на строк до 23 квітня 2016 року зі сплатою 0,01% на рік. Однак положення розділу 2 кредитного договору й довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33 % не відповідає чинному законодавству, зокрема, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відповідно до якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Ураховуючи викладене, просив суд визнати недійсним положення розділу 2 договору про надання споживчого кредиту щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33 %.

Заперечуючи проти позову, Банк зазначав, що згідно п. 4.1. заяви (оферти) Банк прийняв (акцептував) її, здійснивши передбачені для цього дії, а саме: - відкрив рахунок позивачу, переказав на нього суму грошових коштів наданих в кредит у розмірі 50 000, 00 грн. строком на 36 місяців.

Банком був встановлений щомісячний платіж, розмір якого зазначено у графіку платежів, з датою оплати до 23 числа кожного місяця з травня 2013 року по квітень 2016 року, що підтверджується графіком платежів.

Результатом вищевказаних дій клієнта та банку став факт укладення кредитного договору № 105906256 на умовах зазначених в заяві (оферті) позивача та Умовах надання та обслуговування кредитів (надалі - Умови), що є невід'ємною частиною заяви (оферти) та в цілому становлять Договір, предметом якого є - надання кредитних коштів.

Вказував, що доводи ОСОБА_1, щодо недійсності умов Договору, в частині сплати щомісячної комісії, є необґрунтованими та такими що не відповідають дійсності, оскільки розділом 2 інформаційного блоку заяви (оферти) передбачена комісійна винагорода за розрахункове обслуговування (РО).

Комісійна винагорода за РО, яку оспорює позивач, передбачена в якості супутніх послуг, які надаються банком за здійснення розрахункового обслуговування рахунку за дорученням клієнта відповідно до умов укладеного договору та не є такою, що здійснюється банком на свою користь. Дана послуга може надаватись як у сукупності послуг по кредиту так і окремо, за обслуговування будь-якого рахунку клієнта банку.

А відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року, із змінами та доповненнями, Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вказував на те, що суд не взяв до уваги посилання позивача на порушення відповідачем п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім цього, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не обґрунтував в чому полягає неналежність доказів позивача, та якими саме доказами відповідач спростував доводи позивача.

Просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсним положення розділу 2 договору про надання споживчого кредиту від 23 квітня 2013 року щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33 %.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд. Зазначено, що апеляційний суд не визначився з тим, чи є розрахункове обслуговування послугою у розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чи такою послугою, що здійснюється на власну користь Банку.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник ПАТ «Банк Форвард» - ЛавошникГ.В. проти апеляційної скарги заперечувала, просила відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23 квітня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк Руський Стандарт», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форвард», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 50 тис. грн. до 23 квітня 2016 року зі сплатою процентної ставки у розмірі 0,01 % річних.

Задля отримання відсотків та основної суми вкладу на підставі вищезазначеного договору позивачу було відкрито рахунок.

Згідно розділу 2 Кредитного договору від 23.04.2013 року та довідки про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту від 23.04.2013 року, відповідач встановив комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 3,33% за період з 1 по 36 місяць користування кредитом від суми кредиту.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначав, що положення розділу 2 кредитного договору й довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33 % не відповідає чинному законодавству, зокрема, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відповідно до якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлена комісійна винагорода за розрахункове обслуговування, є комісією за ведення рахунку та здійснення передбачених Умовами надання та обслуговування кредитних операцій за рахунком, а тому при укладені кредитного договору з боку відповідача не встановлено порушення закону

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту встановлено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

До банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Центральний депозитарій цінних паперів має право провадити окремі банківські операції на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, що видається у встановленому Національним банком України порядку.

Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

У ч. 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Згідно ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Відповідно до ст. 1 Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Згідно п. 3.4. Умов по кредитам, які є невід'ємною частиною Договору, передбачено, що за ведення рахунку та здійснення передбачених цими Умовами операцій за рахунком клієнт зобов'язаний сплачувати Банку щомісячну комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі, зазначеному в заяві.

Як убачається з заяви позивача на отримання кредиту та Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, які є невід'ємною складовою договору про надання споживчого кредиту, комісія за розрахункове обслуговування становить 3,33%, що нараховується щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі, і становить 1665,00 грн. щомісячно. Тобто, в договорі комісія визначена сталим процентним показником і сторонами договору обраний порядок розрахунку комісії шляхом встановлення її через значення проценту від суми кредиту.

Ураховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що комісійна винагорода вказана в розділі 2 інформаційного блоку Договору за своєю суттю є дією Банку на власну користь, а отже Банк не правомірно здійснював нарахування комісійної винагороди за управління кредитом.

Таким чином, слід вважати, що встановлена умовами Договору комісійна винагорода є послугою в розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1 та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і не є такою, що здійснюється Банком на власну користь.

Також, Національний банк України в листі № 40-17/2093-6134 від 16.06.2007 року дав наступне роз'яснення: «Стосовно визначення переліку послуг, що встановлюються банками як супутні до операції споживчого кредитування і які споживач повинен сплатити у вигляді комісій на користь Банку згідно з умовами кредитного договору у зв'язку з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, вважаємо за необхідне звернути увагу на наступне. До переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов'язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо.»

Слід зазначити, що згідно статті 2 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Будь-які видатки, пов'язані зі здійсненням тієї чи іншої банківської операції, банк може включити до вартості договору та саме у відношенні зазначеної умови договору діє принцип свободи договору, який реалізується сторонами при укладенні договору, що жодним чином не вступає в суперечність з п. 3.6 Правил затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168.

Відповідно до ст. 627 ЦК України згідно статті 6 цього ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Підписуючи договір, позивач знав про ці договірні умови і свідомо погоджувався з ними (ст. 627 ЦК України), про що свідчать пункт 2 Заяви (оферти), відповідно до якого Позивач до підписання Заяви був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування рахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що також підтверджується довідкою, підписаною Позивачем (наявна в матеріалах справи).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності порушень закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, та відсутності підстав для визнання положення, щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33% в розділі 2 Договору про надання споживчого кредиту №105906256 від 23.04.2013 року недійсними.

Ураховуючи наведене, колегія судді дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Посилання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на те, що між позивачем та Банком повинен бути укладений окремий договір про розрахунково-касове обслуговування є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, який містить елементи різних договорів. Відповідно договір, укладений між сторонами місить у собі елементи кредитного договору та договору розрахунково-касового обслуговування.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «АКБ «Київ» не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді

Справа № 761/18983/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9516/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.