Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/3366/15-ц Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПритватБанк» про визнання недійсними кредитних договорів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПритватБанк» про визнання недійсними кредитних договорів від 20.06.2011р., укладеного на підставі заяви позичальника №ZRXRF758990023 та від 08.07.2010р., укладеного на підставі заяви-анкети позичальника відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через невідповідність висновків суду обставинам справи, ненадання судом належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. При цьому зазначає, що ухвалюючи рішення, суд не звернув увагу, що надані відповідачем Умови і правила надання банківських послуг не були підписані позивачем і Банком не надавалися. Також Банк в порушення положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу інформацію про сукупну вартість кредиту, яким встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом установлено, що 08 липня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір, який складався із заяви останньої, Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку (а.с.5). За цим договором ПАТ КБ «ПриватБанк» надало позивачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.5).

Також 20 червня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ZRXRF758990023, який складався із заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг (а.с.37-41). За цим договором ПАТ КБ «ПриватБанк» надало позивачу строковий кредит у сумі 4313,00 грн. строком з 20.06.2011 року по 19.07.2013 р. на придбання товару зі сплатою 0,01 % на місяць за користування кредитом (а.с.37).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того що, укладені між сторонами договори відповідають вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до частин 1,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановивши, що оспорювані правочини були укладені відповідно до чинного законодавства, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, навівши відповідні мотиви.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 20.06.2011 року підписала заяву позичальника на отримання кредиту для придбання товару, в якій підтвердила надання їй у письмовому вигляді у повному об'ємі інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та про ознайомлення з Умовами та правилами надання споживчого кредиту, які їй були надані у письмовій формі, чим спростовуються доводи позивача про те, що їй не було надано інформації про сукупну вартість вказаного кредиту (а.с.37,43).

З матеріалів справи також вбачається, що підписуючи 08.07.2010 року анкету-заяву на отримання кредиту, позивач ОСОБА_2 не вважала її такою, що порушує її права, та користувалася кредитною карткою для отримання кредитних коштів, наданою банком, тим самим виконувала умови договору. Наведене також підтверджується рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 03.06.2014 року, яке відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України має преюдиційне значення (а.с.30,31).

Підписавши вказану заяву, позивач засвідчила, що вона ознайомлена та згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, що в свою чергу є договором про надання банківських послуг, укладеним між Позивачем та Банком (а.с.5).

Крім того, згідно ст.1, ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Зміст вказаного договору від 08.07.2010 року не містить посилань на видачу кредиту для придбання продукції, а є договором про відкриття та обслуговування платіжної картки, на яку встановлено кредитний ліміт, з наданням можливості використання кредитних коштів клієнтом на власний розсуд в межах суми кредитного ліміту та періоду дії платіжної карти.

Відповідно до ст.1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунку банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов'язки сторін в такому випадку регулюються положеннями про кредит та позику.

Таким чином, кредитні правовідносини між сторонами виникають з дня використання кредитного ліміту, а не з дня укладення договору про відкриття рахунку, тому посилання позивача на недійсність договору на момент укладення з підстав ненадання їй інформації, що передбачена ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» та нормативними документами Національного банку України, в т.ч. і про сукупну вартість кредиту, є помилковим. Право вимоги такої інформації, згідно вимог ч.1 ст.1069 ЦК України виникає у споживача при виникненні потреби у використанні кредитного ліміту або фактичного використання кредитних коштів за наявністю у банка інформації про дату та термін його використання, розмір кредитних коштів, що необхідно для визначення сукупної вартості кредиту, графіку погашення тощо. Позивач за отриманням такої інформації до відповідача не зверталася, в т.ч. і після використання кредитного ліміту.

Крім того, колегія суддів враховує наступне.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15).

У разі ненадання зазначеної у п.2 ст.11 цього Закону інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочинів, оскільки договори були укладені, сторони виконували їх умови і відповідно до зазначених договорів позивач отримала кредити.

ОСОБА_2 відповідно до п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористалася своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договорів про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовилася від їх виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що свідчить про те, що вона була згодна з умовами даних догорів, а також не вимагала надання додаткової інформації по кредитним договорам.

Правова позиція висловлена Верховним Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року до даних правовідносин не може бути застосована, оскільки вказаний висновок передбачає, що Умови договору викладені в письмовій формі повинні містити підписи сторін щодо зміни (збільшення) тривалості позовної давності, яка встановлена законом (ст.259 ЦК України).

Разом з тим, позивач просила визнати недійсним кредитні договори, які не містили підпису позичальника в Умовах і правил надання банківських послуг, а тому дана правова позиція обґрунтовано не була врахована судом.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться до повторень обставин справи, викладених у позовній заяві, та цитування норм діючого законодавства і не спростовують правильність висновків суду.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: