Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/917/16-ц
Провадження №: 2/332/566/16
10 травня 2016 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі:
головуючого судді Безлер Л.В.,
при секретарі Мельнік Д.А.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу №332/917/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який в подальшому було уточнено, в якому зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, згідно з договорами дарування частини квартири від 15.07.2011 року та 11.12.2014 року. Відповідач ОСОБА_3 є далеким родичем колишнього власника частини вказаної квартири ОСОБА_4. Відповідач був зареєстрований у квартирі у 2008 році на прохання тодішнього власника. Жодного дня ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживав, його речей в квартирі не має. Відповідач не приймає ніяких заходів для зняття з реєстрації за даною адресою, чим перешкоджає їй вільно здійснювати усі права власника. Враховуючи викладене, просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.
Представник позивача у судовому засіданні уточнив позовні вимоги, їх підтримав та просив суд задовольнити позов з викладених у ньому підстав.
Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач у судовому засіданні не заперечувала проти такого вирішення справи.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до таких висновків.
За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
15 липня 2011 року ОСОБА_4 (дарувальник) подарувала належну їй, а ОСОБА_2 (обдаровувана) прийняла у дар 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51,0 кв.м. Договір дарування зареєстровано за №2391.
11 грудня 2014 року ОСОБА_4 (дарувальник) подарувала належну їй, а ОСОБА_2 (обдаровувана) прийняла у дар 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51 кв.м. Договір дарування зареєстровано за №2076.
Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.07.2011 року власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору дарування (№2391 від 15.07.2011) (а.с.12).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.12.2014 року, власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підстав договору дарування (№2016 від 11.12.2014) (а.с.16).
Відповідно до довідки начальника центру обслуговування абонентів у Заводському районі МКП «Основаніє» №923 від 03.03.2016 року, відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 25.09.2008 року (а.с.5).
Згідно з актом комісії № 97 від 09.03.2016 року в результаті обстеження квартири АДРЕСА_2, згідно з поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, за даною адресою ОСОБА_3 фактично не проживає з 25.09.2008 по теперішній час.
Згідно з наданими у судовому засіданні показами свідка ОСОБА_7 позивач ОСОБА_2 є його матірю, відповідач двоюрідним братом. В квартирі АДРЕСА_3 проживала їх бабуся ОСОБА_4, яка померла 13.02.2016 року. Він часто відвідував дану квартиру. Відповідач у вказаній квартирі ніколи не проживав, хоча і зареєстрований, його речі в квартирі відсутні. Дана квартира на праві власності належить його матері ОСОБА_2
Свідок ОСОБА_8, яка є донькою позивача та сестрою відповідача, надала суду пояснення аналогічні поясненням свідка ОСОБА_7
З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.
Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.
На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Отже, оскільки відповідач не є власникомквартири АДРЕСА_1, в ній не проживає, витрати на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що, зокрема, розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих у квартирі осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивача перешкоджає власнику квартири у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідач у судове засідання жодного разу не з'явився, не надав суду заперечень проти позову.
При вищевикладених обставинах, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати повинні бути присуджені відповідачу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 59, 60, 88, 169, 209, 212-215,224-226 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення та про усунення перешкод у здійсненні права власності задовольнити.
Визнати ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою №33 у будинку №42 по вул.Історичній в м.Запоріжжі.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу не пізніше трьох днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м.Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Л.В.Безлер