АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2278/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Рибак М.А.
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Кабанченко О.А.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі - продажу ј частини квартири,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/4 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 16.04.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за участю третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири від 16.04.2010 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, подружнє життя у них не склалося, в зв'язку із чим з 2005 року вони шлюбні відносини не підтримували. В 2007 році позивач виїхав на тривалий час на заробітки за кордон, домовившись із ОСОБА_2 про те, що він сплачує аліменти на користь дочки ОСОБА_4 до досягнення нею 23 років за рахунок відмови від ј частки квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, в зв'язку із чим позивач оформив на ОСОБА_2 довіреність на розпорядження належною йому часткою квартири, яку вона мала переоформити на ОСОБА_4

16.04.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було підписано договір купівлі-продажу 1/4 квартири, а після його підписання ОСОБА_2 подала до суду позов про стягнення з ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої на той час ОСОБА_4

З огляду на зазначене, позивач вважає, що ОСОБА_2 їхні домовленості не виконала, а укладений договір носить характер фіктивного та удаваного правочину, оскільки його вчинено сторонами для приховання іншого правочину, в зв'язку з чим вважав, що укладений договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири підлягає визнанню судом недійсним.

Судом встановлено, що 16.04.2010 року між ОСОБА_5, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_2, та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири, відповідно до умов п. 1.1. якого представник продавця передав у власність покупця, а покупець прийняв у власність 1/4 частини квартири АДРЕСА_1

Пунктом 1.2 вказаного Договору зазначено, що документом, що підтверджує право власності продавця на відчужувану 1/4частину квартири, є Свідоцтво про право власності на житло від 03 жовтня 1997 року, згідно розпорядження від 03 жовтня 1997 року за № 18533 та зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Києва Київської міської ради народних депутатів, записано у реєстрову книгу за № 8378 від 07 жовтня 1997 року.

Отже, ОСОБА_5, який був власником квартири, від імені якого діяла ОСОБА_2, як продавець спірної частки квартири, вчинив її продаж.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

В суді першої інстанції не було встановлено умислу сторін правочину, а саме - ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_2, та ОСОБА_3 щодо його вчинення без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

А саме по собі невиконання правочину ОСОБА_3 в частині передачі грошових коштів позивачу ще не свідчить про укладення фіктивного правочину.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 7 та п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Крім цього, у власність ОСОБА_3 було передано майно, а саме - ј частка квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно п. 25 Постанови, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Однак, в суді першої інстанції не було встановлено, що сторони спірного правочину, а саме ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_2, та ОСОБА_3 умисно оформили спірний правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Як і не встановлено того, що сам позивач ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу для приховання іншого правочину.

Посилання позивача на те, що він, домовившись із ОСОБА_2 про сплату аліментів на користь ОСОБА_4 до досягнення нею 23 років за рахунок відмови від ј частки квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, та в зв'язку із чим оформив на ОСОБА_2 довіреність на розпорядження належною йому часткою квартири, яку вона мала переоформити на ОСОБА_4, не знайшли підтвердження доказами відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснила та підтвердила в апеляційному суді, що дійсно мала намір оформити даний договір та діяла в межах нотаріально посвідченого доручення.

А відповідач ОСОБА_3 підтвердив в суді першої та апеляційної інстанцій, що не знав жодних домовленостей між батьками, а тому не заперечував щодо передачі йому у власність ј частини квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не приймає до уваги визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог в апеляційному суді з посиланням на погіршення стосунків з дітьми, оскільки вказані підстави визнання позову не передбачені нормами матеріального права для визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді