Справа № 447/37/16 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/4545/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 470161,35 грн заборгованості за кредитним договором № LVMKAN02000017 від 26.06.2006 року.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ПАТ КБ «ПриватБанк»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що згідно наданого розрахунку заборгованості по кредитному договору позичальником кредитні кошти банку не повернуті, кредитний договір не є розірваним чи припиненим згідно до правових підстав визначених ст.ст. 599, 651, 654 ЦК України, відповідно до умов кредитного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом, тому позивач не втратив право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 12.06.2012 року по 12.06.2015 року в межах позовної давності визначеної ст. 257 ЦК України. Також апелянт зазначає, що згідно умов кредитного договору від 26.06.2006 року позичальник зобов»язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені умовами кредитного договору, щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов»язання, які деталізують обов»язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов»язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, тому відповідно і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, а відтак позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача відсотки за користування кредитом в межах строку позовної давності.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з врахуванням того, що останній платіж відповідачем було здійснено 03.06.2009 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише 12.06.2015 року, прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, а відтак відмовив у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту обо інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності із ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1. ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Одним із видів порушення зобов»язання є прострочення невиконання зобов»язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Судом першої інстанції встановлено, що 26.06.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № LVMKAN02000017, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 50370.00 грн., а позичальник зобов»язувався повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі, сплачуючи щомісячно 1096.92 грн., терміном дії договору до 26.06.2013 року.

Тобто, у договорі сторони встановили, як строк дії договору, так і строки виконання зобов»язань щомісячним погашенням платежів, розмір якого становив 1096.92 грн.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов»язань ( внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов»язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов»зання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У зв»язку з невиконанням позичальником зобов»язань за кредитним договором, несплатою кредитних коштів та коштів за користування кредитом, у нього склалася заборгованість.

З наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за кредитним договором № LVMKAN02000017 від 26.06.2016 року станом на 28.05.2015 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором за період з 26.06.2006 року до 28.05.2015 року становила: заборгованість по тілу кредиту 56892.59 грн.; заборгованість по відсотках 121271 грн.; заборгованість по комісії 6170.57 грн.; заборгованість по пені 285826.98 грн., а всього 460161.35 грн.

Відповідач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження внесення ним на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів для погашення кредиту, на спростування наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором за вказаний період.

Факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення нарахувань по відсотках за користування кредитними коштами, нарахування неустойки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про підставність позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, однак не погоджується з розміром нарахованої ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 було укладено 26.06.1006 року, термін дії договору до 26.06.2013 року, останній платіж, який вносився ОСОБА_2 для погашення кредиту, був внесений 04.03.2011 року, з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 12.06.2015 року.

18.04.2016 року ОСОБА_2 подав заяву про застосування спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.(ч.4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути заборгованість, яка склалася у нього в межах трьохрічного строку позовної давності, і оскільки з позовом про стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 12.06.2015 року, то з відповідача підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту за період з 12.06.2012 року до 26.06.2013 року, заборгованість по відсотках за користування кредитом та комісії за період з 12.06.2012 року до 12.06.2015 року, а щодо заборгованості по пені, то така підлягає стягненню за рік, а саме, за період з 12.06.2014 року до 12.06.2015 року, а оскільки розрахунок заборгованості зроблено станом на 28.05.2015 року, то стягненню підлягає пеня, нарахована за період з 12.06.2014 року до 28.05.2015 року.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № LVMKAN02000017 від 26.06.2016 року станом на 28.05.2015 року, вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становила: заборгованість по тілу кредиту 16812.19 грн.; заборгованість по відсотках 47667.17 грн.; заборгованість по комісії 1637.09 грн.; заборгованість по пені 96775.54 грн., а всього 162891.99 грн.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТКБ «ПриватБанк» 162891.99 грн. заборгованості за кредитним договором № LVMKAN02000017 від 26.06.2016 року.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не ґрунтується на вимогах закону, оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягали до задоволення в межах трьохрічного строку позовної давності.

Крім цього, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Разом з тим, суд першої інстанції, застосувавши наслідки спливу позовної давності,в оскаржуваному рішенні не зробив висновку про підставність позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Застосування наслідків спливу позовної давності за відсутності такого висновку свідчить про незаконність оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 162891.99 грн. заборгованості за кредитним договором № LVMKAN02000017 від 26.06.2016 року.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»- задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року скасувати та ухвали ти нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ « ПриватБанк» 162891.99 грн. забогованості за кредитним договором № LVMKAN02000017, укладеним 26.06.2006 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», з якої: заборгованість по тілу кредиту 16812.19 грн.; заборгованість по відсотках 47667.17 грн.; заборгованість по комісії 1637.09 грн.; заборгованість по пені 96775.54 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ « ПриватБанк» 3420.73 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_3