АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/57/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1000/16Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Карпушина Г.Л., Винниченка Ю.М.

При секретарі: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, з участю третьої особи Івановоселищенської сільської ради Глобинського району Полтавської області, про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, з участю третьої особи Івановоселищенської сільської ради Глобинського району Полтавської області, про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

З даним рішенням суду не погодилися позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, подали апеляційну скаргу, у якій просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ними право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в селі Іванове-селище по вул. Пролетарській, 7 у Глобинському районі.

Скаржники вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалено внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги вмотивовують тим, що ОСОБА_4 фактично продала спірний будинок, ніяким чином не переймалася його долею, не утримувала його і не сплачувала комунальні послуги, внаслідок чого своїми діями погодилася на зміну власника.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2014 року визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом після померлої 14 вересня 2012 року ОСОБА_5 право власності на нерухоме майно: житловий будинок літ. «А» площа 77,90 кв.м., прибудова літ.»а» площею 14,60 кв.м., ганок літ. «аг» бетонний, загальна площа 71,8 кв.м, житлова площа 44,3 кв.м, сарай літ. «Б» площею 32,60 кв.м., погріб під частиною будівлі літ. «Б» площею 19,80 кв.м., сарай літ. «б» площею 4,50 кв.м, убиральня літ. «В» площею 1 кв.м., вимощення літ. «і» - бетонне, колонка питна літ. «К» - металопластикові труби, огорожа літ. №1 дощата, які розташовані на неприватизованій земельній ділянці 0,08 га за адресою: вул. Пролетарська, 7, с. Іванове Селище Глобинського району Полтавської області.

Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями зареєстровано за ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 травня 2015 року за номером 9612010.

Вирішуючи спірні правовідносини, місцевий суд вірно виходив з наступного.

Згідно ч.2ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як розяснено в п.9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Із змісту ст. 344 ЦК України та розяснень зазначеної вище Постанови Пленуму ВССУ випливає, що право власності на чуже майно набувається за набувальною давністю лише за сукупності всіх цих обставин.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначений правовий висновок знайшов своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав».

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її син ОСОБА_6 з 2003 року проживали у житловому будинку за адресою: вул. Пролетарська, 7 в с. Іванове Селище Глобинського району Полтавської області. Даний факт підтверджується довідною сільської ради № 431 від 21 грудня 2015 року.

14.09.2002 року померла власник ОСОБА_7.

Також встановлено, що договір найму житлового будинку у сільській раді не реєструвався.

Згідно довідки Івановоселищенської сільської ради Глобинського району Полтавської області № 389 від 23 вересня 2015 року встановлено, що у спірному будинку на даний час ніхто не значиться зареєстрованим.

Відповідно до вимог ст. 547 ЦК України 1963 року, який діяв на момент прийняття спадщини ОСОБА_4, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

З урахуванням цього, місцевий суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку з приводу того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 могли і повинні були знати, що володіють чужою річчю, та про відсутність у них прав для набуття права власності на житловий будинок.

Звідси, вірним є і висновок суду про відсутність підстав визнати володіння позивачами будинком добросовісним.

При цьому, оплата позивачами вартості житлово-комунальних послуг по будинку від імені померлої ОСОБА_5 та проведення ремонтних робіт не є обставинами, з якими закон повязує можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Окрім того, висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставіст. 334 ЦК Україниможливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безпритульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Відповідно до положень ч. 1ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду, оскільки позивачами не доведено, що вони добросовісно заволоділи чужим майном спірним будинком, тобто не знали і не могли знати про те, що вони володіють чужою річчю та не мали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, і продовжують відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції вірно зясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2016 року не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_8 /підпис/ ОСОБА_9

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: