Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Рибалко Н.І. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 335/8413/15
12 травня 2016 року Справа № 22ц/778/2179/16
У Х В А Л А

Іменем України

Коллегія судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Бєлка В.Ю., Онищенко Е.А.

секретар - Книш С.В.

при участі: прокурора - адвоката

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23.03.2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про зобовязання вчинити певні дії, визнання заборгованості за депозитним вкладом, визнання порушення права власності на грошові кошти, нарахування компенсації на суму вкладу, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі-Банк) про зобовязання вчинити певні дії, визнання заборгованості за депозитним вкладом, визнання порушення права власності на грошові кошти, нарахування компенсації на суму вкладу, посилаючись на те, що до 1992 року в Орджонікідзевському відділенні № 7717 Ощадбанку СРСР він відкрив депозитний рахунок, розмір якого натепер становить 3697 грн. 02 коп. У вересні 2015 року звернувся до Територіального відокремленого балансового відділення № 100007/0265 філії Запорізького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Ощадбанк України" про нарахування інфляції на суму вкладу за весь час знаходження коштів у банку, втім його вимога не була виконана. Вважає, що відмова є незаконною, а дії відповідача суперечать закону й порушують його право власності на вкладені грошові кошти, яке гарантоване ст.41 Конституції України, оскільки Банк є боржником за договором вкладу. Тому просив позов задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23.03.2016 року позов відхилено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням заявник подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду наданим доказам, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, покликав оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення задоволених вимог.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті у цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач має ощадну книжку про винесений вклад в Орджонікідзевському відділенні № 7717 Ощадбанку СРСР (на цей час Територіально відокремлене балансове відділення № 100007/0265 філії Запорізького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Ощадбанк України"), розмір якого натепер становить 3697 грн. 02 коп. (а.с.3).

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема надати послуг (ст.509 ЦК).

Зобов'язання можуть виникати з договору (ст.11 ЦК).

Оскільки договір банківського вкладу є зобов'язанням то за зазначеними приписами закону позивач є кредитором, а інша сторона у зобов'язанні - боржник.

Частиною 1 ст.14 ЦК визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Цивільний обовязок це вид і міра необхідної поведінки субєкта, врегульована нормами цивільного права і забезпечена механізмом державного примусу.

Цивільний обовязок має виконуватися в межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства, забезпечуватися відповідними засобами заохочення та застосування санкцій.

Предмет виконання юридичного обовязку це певні матеріальні або нематеріальні блага.

Субєктом виконання юридичного обовязку є боржник, на якому лежить зобовязання щодо особистого вчинення певних дій, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із звичаїв ділового обороту чи суті зобовязання.

У ч.2 ст.14 ЦК йдеться про те що особа не може бути примушена до дій які не є обовязковими для неї.

Отже, виходячи з положень ч.1 цієї статті, під обовязковими діями, слід розуміти дії, виконання яких покладається на особу договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст.1 Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1 992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР.

Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" не прийняло на себе зобов'язання по відшкодуванню коштів колишнього Ощадного банку СРСР, а отже не є боржником позивача.

Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" передбачається проведення тільки компенсаційних виплат громадянам України, втрат від знецінення грошових заощаджень, а не виплата самих вкладів, як того вимагає позивач.

Статтями 1, 3 зазначеного Закону встановлено, що зобов'язання перед громадянами по відновленню та компенсації заощаджень, втрачених громадянами внаслідок їх знецінення, взяла на себе держава. Отже, саме Держава Україна, а не публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України", взяла на себе зобов'язання щодо відновлення знецінених заощаджень громадян.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 1 Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" від 21 листопада 1996 року № N 537/96-ВР (далі - Закон), на підставі цього Закону встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

За змістом ст.2 вказаного Закону, держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Згідно зі ст.6 Закону, компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства.

Компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в таких установах, проводиться їх власникам у готівковій чи безготівковій формі через установи Ощадного банку України після внесення в інформаційно-аналітичну систему "Реєстр вкладників заощаджень громадян" відомостей про них, необхідних для ідентифікації вкладника під час відкриття рахунку.

Згідно п.9 Статуту, Банк не відповідає за обов'язки держави, а держава не відповідає за зобов'язання банку, крім випадків передбачених законом або договором (а.с.37).

На виконання вимог ст.5 Закону, установи Ощадного банку України провели одноразову індексацію вкладів громадян, поміщених в період до 02.01.1992 р. і на проіндексовані суми видають компенсаційні ощадні книжки.

Що стосується сум проіндексованих (відновлених) заощаджень, то вони лише обліковуються на позабалансованому рахунку Банку і є борговими зобов'язаннями держави, а не Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Таким чином, саме держава, а не Банк, взяла на себе зобов'язання щодо відновлення знецінених грошових коштів.

Згідно ст.4.6 Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", компенсація втрачених заощаджень проводиться за рахунок Державного з бюджету України.

Отже, відповідач проводить лише виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум.

Проіндексовані заощадження повертаються громадянам поетапно, у межах коштів, передбачених для цього бюджетом України на поточний рік.

Перелік груп вкладників і черговість виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із ст.8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Компенсаційні документи, які приєднані позивачем до матеріалів справи, дають йому право на отримання компенсаційних сум у майбутньому в порядку, передбаченому згаданим Законом.

Статтею 1058 ЦК визначено, що відносини банку та вкладника за рахунком, на який внесено вклад, застосовуються положення гл.72 ЦК.

За змістом ст.1066 ЦК володільцем, а отже власником коштів внесених до банку є вкладник, а тому цей факт не потребує додаткового підтвердження.

Не підлягають задоволенню і вимоги про інфляційні втрати за прострочення виконання зобов'язання на підставі ст.625 ЦК, оскільки згаданим Законом такі штрафні санкції не передбачені.

Позивач також застережуав і на тому, що Ощадбанк не є стороною у цій справі.

Відповідач це особа, яка за заявою позивача або іншого ініціатора процесу залучається судом до участі у справі для визначення підстав покладення на неї обовязку щодо поновлення субєктивного права позивача, яке зазнало посягання.

При зверненні до суду саме сам заявник визначив Ощадбанк України (Орджонікідзевське відділення № 7717 Ощадбанку СРСР натепер Територіальне відокремлене балансове відділення № 100007/0265 філії Запорізького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Ощадбанк України" відповідачем й таким чином залучив його до участі у справі. Зазначене це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України.

Наведені у скарзі інші доводи на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують й не дають підстав для висновків про порушення судом норм процесуального права, а тому підстав для скасування рішення не вбачається.

За таких обставин, встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, районний суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Керуючись ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23.03.2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: