АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30.06.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Миколайович про визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15.12.2011 року укладений між нею та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ІЦелковим Д.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 2375 - недійсним, та відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.

Справа № 759/21101/14-ц
№ апеляційного провадження 22-ц/796/2181/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на початку грудня 2011 року позивач захворіла та не могла ходити. Оскільки була необхідність в оформленні субсидії, вона оформила довіреність на представництво своїх інтересів щодо належної їй квартири на відповідача ОСОБА_2, яка користуючись цією довіреністю здійснила продаж квартири своїй дочці ОСОБА_3. Коштів від продажу квартири позивачу передано не було, а ціна яка вказана у договорі купівлі-продажу є значно нижчою за ринкову ціну на таку квартиру. Внаслідок такої угоди позивач позбавилась єдиного житла, відповідач ОСОБА_3 категорично відмовляється від повернення у власність позивача квартири. В подальшому між сторонами була укладена мирова угода за умовами якої позивач залишилась проживати у спірній квартирі, а відповідачі зобов'язались здійснювати за нею догляд. На думку позивача має місце зловмисна домовленість її представника ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3, її воля на вчинення такого правочину була замінена волею представника, а представником фактично було укладено договір з метою одержання вигоди для обох відповідачів, які є близькими родичами.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2015 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ЩелковДенис Миколайович про визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду, як такого, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зокрема, позивач посилається на те, що ухвалюючи рішення, суд не дотримався принципу законності та рівності сторін, допустив істотні процесуальні порушення та не застосував належні матеріальні норми права чим порушив її права. Вважаючи рішення суду незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованими, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем виразу ОСОБА_2 власної волі на продаж квартири та про наявність зловмисної домовленості останньої з ОСОБА_3 внаслідок чого, воля довірителя (позивача) не знайшла свого вираження, що є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.232 ЦК України.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 22 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, квартира АДРЕСА_1 першочергово належала на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_1 по 1/2 частини (а.с.7). Право власності було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації з занесенням у реєстрову книгу за № 5874 (а.с.7). Згідно технічного паспорту вищезазначена квартира розташована на 3 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 30,9 кв.м. (а.с.40-41).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, про що Відділом реєстрації смерті у м. Києві зроблено актовий запис № 16671 та видане відповідне свідоцтво (а.с.9)

Згідно з довіреністю від 03.11.2011 ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником в усіх органах державної влади, підприємствах, установах, організаціях, всіх форм власності, громадських установах і організаціях, у відповідних державних адміністраціях, в органах місцевого самоврядування, в органах нотаріату, в проектних та будівельних, органах архітектури, пожежних, санітарних установах, установах енерго-водо-газопостачання, установах зв'язку, ЖЕК, в Бюро технічної інвентаризації, в органах ДПА з усіх без винятку питань, що стосуватимуться її як власника нерухомого майна, зокрема:

з питань розпорядження квартирою АДРЕСА_1 за ціну та на умовах їй відомих;

на догляд та управління належною ОСОБА_9 квартирою АДРЕСА_1;

укладати всі дозволені законом угоди по обслуговуванню цього нерухомого майна;

отримувати у відповідних органах квитанції про сплату комунальних та інших платежів;

укладати та підписувати при цьому всі можливі договори щодо розпорядження (в тому числі купівлі-продажу), управління вищезазначеною квартирою;

подавати від її імені документи, включаючи заяви;

одержувати правовстановлюючі документи на належну їй квартиру та всі інші довідки, витяги, інші документи, необхідні для розпорядження та управління належною їй квартирою.

Довіреність була посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 3635 нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л.

А отже позивачем була видана відповідачу ОСОБА_2 довіреність на управління та розпорядження квартирою.

15.12.2011 ОСОБА_1, від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_2, продала, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6,11,120,12).

Право власності останньої зареєстроване в КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (номер запису 5874 в книзі д. 501-142 (а.с.11,121).

Згідно довідки форми № 3 КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва», ЄРРЦ Філія № 814 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 з 22.05.1973. Власником квартири є ОСОБА_3, яка не зареєстрована в ній (а.с.67).

Оплату рахунків за житлово-комунальні послуги здійснює ОСОБА_3, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.84-113).

За клопотанням сторін судом першої інстанції були допитані свідки, які, як вказано судом, не підтвердили факту вчинення договору купівлі-продажу спірної квартири внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 А свідок зі сторони позивача ОСОБА_11 навпаки підтвердила надання позивачем довіреності ОСОБА_2 з метою продажу спірної квартири ОСОБА_3 та бажання позивача здійснити такий продаж. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що до присяги був приведений свідок ОСОБА_12, прізвище якої в журналі судового засідання зазначено як ОСОБА_11 та ОСОБА_13 (яка давала показання раніше, є сусідкою позивача, а не юристом, яка надавала їй правову допомогу). Даний свідок вказувала про те, що вона познайомилась з позивачем у 2012 році, коли та звернулась до неї за правовою допомогою з приводу порушення її прав відповідачами. Свідок ознайомилась з документами і зрозуміла, що все було добровільно і кошти були отримані. А отже вказані твердження свідка є її особистою думкою, а не викладом обставин, свідком яких вона була. Крім того, факт знайомства свідка з позивачем відбувся після укладення оспорюваного правочину. Таким чином, висновок суду першої інстанції, про те, що вказаний свідок підтвердила надання позивачем довіреності ОСОБА_2 з метою продажу спірної квартири ОСОБА_3 та бажанням позивача здійснити такий продаж є безпідставним, а вказані показання не можуть бути покладені в основу рішення.

Інші свідки сторони відповідача давали показання не про обставини, що передували укладенню оспорюваного договору, а про обставини, що мали місце після цього. Свідки сторони позивача, її рідні сестри вказувати на те, що позивач не мала наміру продавати квартиру, оскільки іншого житла вона не має.

Для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України необхідно встановити умисел у діях представника: усвідомлення представником того, що він вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з другою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Досліджуючи питання чи діяла представник всупереч інтересам довірителя, судом встановлено, що позивач внаслідок оспорюваного правочину відчужила єдине своє житло, наявність іншого місця проживання в ході розгляду справи не доведена, і сторонами визнано його відсутність. Посилання сторони відповідача на те, що позивач мала намір придбати іншу квартиру жодним доказом не підтверджуються. Крім того, вказані посилання викликають сумніви, оскільки за твердженням сторін позивач є хворою людиною похилого віку, яка не може виходити з квартири, що розташована на третьому поверсі. Саме у зв'язку із станом здоров'я нею була видана відповідачу ОСОБА_2 довіреність на представництво її інтересів щодо спірної квартири при вирішенні будь-яких питань, в усіх установах і організаціях. А пошук квартири замість відчужуваної вона мала здійснювати самостійно.

Також придбання іншої квартири замість відчужуваної можливе за рахунок отриманих від продажу коштів. За твердженням позивача грошових коштів від продажу квартири вона не отримала.

За умовами договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 239697 (двісті тридцять дев'ять тисяч шістсот дев'яносто сім) гривень, що на момент укладення цього договору за курсом НБУ (1 долар США-7,9899 грн.) дорівнює 30000 (тридцять тисяч) доларів США.

Розрахунок за цим договором сторони здійснили готівкою після узгодження ними тексту цього договору. Підписання цього договору буде свідчити про здійснення розрахунків та відсутність у сторін одна до одної будь-яких претензій майнового характеру.

Оскільки позивач була відсутня при укладенні договору, грошові кошти від продажу квартири отримала її представник - відповідач ОСОБА_2, що відповідачами визнано в ході розгляду справи та вказано на те, що грошові кошти були передані в присутності нотаріуса. Проте факт передачі цих коштів позивачу, в ході розгляду справи, будь-якими доказами доведений не був.

Таким чином, внаслідок оспорюваного правочину позивач позбавляється єдиного місця проживання і грошові кошти від реалізації свого майна не отримала, що є очевидними несприятливими наслідками для неї як довірителя.

Враховуючи відсутність факту передачі грошових коштів від представника до довірителя, а також факт відчуження єдиного житла і відсутність придбання іншого, що було відомо представнику слід вважати, що представник усвідомлювала або свідомо допускала, що діє усупереч інтересам довірителя. А враховуючи, що в даній справі представник, який діяв від імені позивача як продавця, є близьким родичем, а саме матір'ю, другої сторони договору - покупця, то в її діях вбачається більше спрямованість на захист інтересів останньої, що в свою чергу підтверджує і наявність їх домовленості. До того ж в ході розгляду справи відповідачі не заперечували, що вони діяли спільно, як при здійсненні догляду за позивачем, так і при укладенні оспорюваного правочину.

Також ті обставини, що квартира не була передана покупцю, що продавець залишається проживати в ній та бути зареєстрованою, що відповідачі здійснюють догляд за позивачем та укладення 14.08.2012 мирової угоди, якою визначені обов'язки відповідача ОСОБА_3 по догляду за позивачем, свідчать про усвідомлення відповідачами настання негативних наслідків для позивача внаслідок укладеного договору купівлі-продажу квартири.

За наведених обставин, вбачаються всі підстави для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України, а висновок суду про їх недоведеність необґрунтованим.

Судом першої інстанції, всупереч положенням ст. 212 ЦПК України, не наведено підстав відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди перш за все застосуванню підлягають положення ст. 23 ЦК України, згідно яких особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а саме, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із пошкодження або знищення її майна.

А отже, під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У контексті одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін - вирішальним фактором є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

В даній справі сторона позивача не подала достатньо доказів для підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди, в чому саме має її вираз, з чого вона виходила оцінюючи таку шкоду в розмірі 20000,00 грн. А тому вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильно встановлені фактичні обставини справи, що полягає у неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи (стаття 309 ЦПК України).

На підставі викладеного вище колегія суддів приходить до висновку , що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову в частині визнання недійсним укладеного між сторонами правочину.

В порядку ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає і сума понесених нею і підтверджених матеріалами справи витрат в розмірі 243,60 грн. (а.с.1) та 244, 00 грн. (а.с.187), що становить загальну суму 487, 00 грн. в рівних частках.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30.06.2015 - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ЩелковДенис Миколайович про визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недійсними Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 15.12.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., зареєстрований в реєстрі за № 2375.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідент. номер НОМЕР_1; місце проживання: АДРЕСА_2), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3; ідент. номер НОМЕР_2; місце проживання: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 487,00 грн. в рівних частках.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: