АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Болотова Є.В.

ПоливачЛ.Д.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Мироненко Наталії Михайлівни про визнання перерахунку заборгованості по аліментам неправомірним, стягнення заборгованості по аліментам та пені за несвоєчасну сплату аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 квітня 2016 року, -

у с т а н о в и в :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом (у подальшому з заявою про збільшення розміру позовних вимог) до ОСОБА_3, головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Мироненко Н.М. про визнання перерахунку заборгованості по аліментам неправомірним, стягнення заборгованості по аліментам та пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 8 квітня 2016 року позов задоволено частково: визнано перерахунок заборгованості по аліментам по довідці № 1/2 від 10 вересня 2015 року головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Мироненко Н.М. неправомірним; стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за прострочку виплати аліментів станом на 1 грудня 2015 року у розмірі 1574,29 грн.; стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача витрати, понесені на правову допомогу, у сумі 1000,00 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості по аліментам і стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментам станом на 1 грудня 2015 року у сумі 7138,23 грн.; в частині стягнення неустойки в розмірі 1574,00 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів станом на 1 грудня 2015 року у розмірі 17644,18 грн.; в частині часткового задоволення вимог про стягнення понесених витрат на правову допомогу і стягнути з відповідача на її користь понесені витрати у сумі 2000,00 грн.

Позивач, зокрема, посилається на ті обставини, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заборгованість по аліментам повинна стягуватись в межах

_____________________________________________________

Справа № 755/19000/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/8538/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

виконавчого провадження. Зазначає, що згідно п. 9 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 4 ст. 195 СК України, суд вирішує питання заборгованості у разі наявності спору про її розмір. Також вказує, що всупереч положенням ст. 196 СК України суд розрахував пеню не за кожен день прострочення, а обмежився кількістю календарних днів у місяці, в якому нараховано аліменти. Позиція суду суперечить самій природі неустойки як стимулу належного виконання обов'язку боржником. Позивач зазначає, що суд її вимога про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн. не перевищує граничний розмір компенсації витрат.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, та їх представники, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 26 травня 2014 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на утримання доньки - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 квітня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 5-6).

13 червня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2014 року (а. с. 7-8).

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та після реєстрації шлюбу змінила прізвище з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» (а. с. 9).

18 червня 2014 року позивач звернулася до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа по справі № 755/11486/14-ц (а. с. 12).

20 червня 2014 року постановою головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 755/11486/14-ц, виданого 13 червня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на утримання доньки - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 квітня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 62).

30 червня 2015 року постановою головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві закінчено виконавче провадження оскільки боржник перебуває у трудових відносинах з ТОВ «ПІК ВАСКО», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полтавська, 13 (а. с. 65).

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, 1 вересня 2015 року позивач звернулася до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві із заявою про видачу довідки про розмір заборгованості по несплаті аліментів (а. с. 15).

9 вересня 2015 року відповідач звернувся до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві із заявою про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам (а. с. 66) та надав довідку ТОВ «ПІК ВАСКО» від 31 серпня 2015 року про те, що він працював слюсарем з 1 грудня 2014 року по 31 серпня 2014 року, сума до виплати складала: у грудні 2014 року у розмірі 1206,60 грн.; у січні-березні 2015 року у розмірі 1568,58 грн.; у квітні-серпні 2015 року у розмірі 2413,20 грн. (а. с. 67).

Згідно листа та звіту про здійснення відрахування та виплати ТОВ «ПІК ВАСКО» від 5 листопада 2015 року всі аліменти з дня отримання виконавчих документів (1 вересня 2015 року) та до звільнення ОСОБА_3, а саме по 30 жовтня 2015 року сплачені повністю та своєчасно: 6 жовтня 2015 року у сумі 1206,60 грн.(за вересень 2015 року), 2 листопада 2015 року у сумі 1969,51 грн. (за жовтень 2015 року) (а. с. 41-42).

10 вересня 2015 року головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Мироненко Н.М. складено довідку-розрахунок № 1/2 заборгованості по аліментам відповідача ОСОБА_3 станом на 1 липня 2015 року у розмірі 3 342,08 грн. (а. с. 20).

Відмовляючи в частині вимог про стягнення заборгованості по сплаті аліментів станом на 1 грудня 2015 року у розмірі 6430,91 грн., суд виходив з того, що заборгованість зі сплати аліментів повинна стягуватись в межах виконавчого провадження.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

За положеннями ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час.

Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 цього Кодексу за заявою платника, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.

Указана норма матеріального права визначає порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні за заявою платника, поданою відповідно до ст. 187 Сімейного кодексу України.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 7 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір.

Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику, у тому числі, за заявою сторін виконавчого провадження.

З огляду на викладене, діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення судового рішення, а в межах виконавчого провадження.

За приписами ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права та свободи.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, щопри відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, оскільки заборгованість може бути стягнута за рішенням суду тільки у випадку, якщо аліменти відраховуються із заробітної плати на підставі заяви платника аліментів, а не за виконавчим листом.

Задовольняючи частково вимогу про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 29 квітня 2014 року по 1 грудня 2015 року в розмірі 1574,29 грн., суд виходив з норми ст. 196 СК України та правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-94цс15.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-94цс15, яка в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами. Підстав для відступлення від такої правової позиції суд не вбачає.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України висловлені в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2696цс15 та в постанові від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15.

Доводи апеляційної скарги про те, що неустойка в розмірі 1574,00 грн. нарахована не вірно, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначені обставини спростовуються матеріалами справи, зокрема розрахунком заборгованості, зробленого судом першої інстанції та представленого в тексті рішення.

Колегією суддів розрахунок заборгованості перевірено.

Зазначений розрахунок є повним, чітким та зрозумілим, містить відомості про розмір заборгованості по сплаті аліментів, нарахованої пені. В ньому також наявна інформація про сплату аліментів, відповідні періоди та розміри платежів. Розрахунок відповідає положенню ч. 1 ст. 196 СК України.

Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку про про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн. з огляду на наступне.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

У ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони.

Згідно з роз'ясненнями п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами, внесеними згідно з постановою № 10 від 25 вересня 2015 року) при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З огляду на положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», врахувавши складність та об'єм справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову в повному обсязі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Є.В. Болотов

Л.Д. Поливач