АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Литвиненка Р.С.

за участю осіб:

заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» на постанову державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шевченко Маряни Ігорівни, про стягнення виконавчого збору, -

за апеляційною скаргою державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шевченко Маряни Ігорівни

на ухвалу Деснянського районного суду м .Києва від 24 травня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24 травня 2016 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа ПАТ «Альфа Банк» на постанову державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ ГТУЮ у м. Києві Шевченко М.І. про стягнення виконавчого збору.

Не погоджуючись з ухвалою суду державний виконавець Деснянського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шевченко М.І. подала апеляційну скаргу, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою закрити провадження у справі та залишити заяву без розгляду у зв'язку із відсутністю предмету спору, посилаючись на неправильне застосування судом норм права, постановлення ухвали суду на підставі висновків, які не відповідають дійсним обставинам справи.

Справа №754/4971/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9431/2016
Головуючий у суді першої інстанції: О.В. Журавська
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
В обгрунтування зазначила, що постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена боржнику та отримана нею 09.03.2016 року. Оскільки згідно матеріалів виконавчого провадження боржник добровільно не виконала виконавчий документ, то 23.03.2016 року державним виконавцем правомірно було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, копія якої була направлена боржнику. Зазначила, що матеріали справи не містять копій матеріалів виконавчого провадження, а отже, судом не було досліджено докази, які мають істотне значення для правильного вирішення даного спору. Державний виконавець вказала на те, що у звязку зі скасуванням рішення суду (на підставі якого було видано виконавчий лист) виконавче провадження було закрито, а відповідно постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору не має будь - якого правового значення, оскільки її дія була припинена саме у звязку з закриттям виконавчого провадження.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обгрунтованою.

Інші особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до вимог закону. Колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. Неявка вказаних осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення ОСОБА_1, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості зазначених в ній обставин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

У силу статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів влади, посадових чи службових осіб і підлягають виконанню на всій території України, а їх невиконання є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Так, виконання судового рішення - це заключна стадія цивільного процесу, а саме, заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав. Отже, завданням державного виконавця є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо належного виконання рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.09.2015 року, позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» 4 430,65 грн. заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

12.10.2015 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2-561/15.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.10.2015 року зупинено виконання зазначеного вище рішення суду та відкрито касаційне провадження.

18.01.2016 року (після зупинення виконання рішення суду) державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви стягувача по виконавчому листу № 2-561/15 від 12.10.2015 року виданому Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» 4 674,25 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.02.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02.09.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 23.06.2016 року з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір в розмірі 467, 42 грн. у зв'язку з невиконанням останньою у наданий строк, а саме до 21.01.2016 рішення суду про стягнення з неї на користь ПАТ «Альфа банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 4 430, 65 грн. та витрат по сплаті судового збору в розмірі 243, 6 грн.

Так, положеннями ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 25 цього Закону у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 3.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку ст. 28 Закону.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.10.2015 року було зупинено виконання рішення суду, але виконавче провадження державним виконавцем було відкрито. Постанову про стягнення виконавчого збору було винесено державним виконавцем не тільки після зупинення судом виконання рішення суду, а й вже після скасування вказаного рішення.

Аналізуючи зазначене, слід зробити висновок, що лише по рішенню, яке набрало чинності, і виконання якого не було зупинено судом вищої інстанції до моменту відкриття виконавчого провадження, виконавчий документ породжує права та обов'язки для суб'єктів правовідносин у виконавчому провадженні, а виконавчий документ по рішенню, виконання якого зупинено, відповідно не може породжувати будь-яких правових наслідків, через що не може бути підставою для відкриття виконавчого провадження.

Та обставина, що державний виконавець не була обізнана про постановлену Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 20.10.2015 року ухвалу, якою було зупинено виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2015 року до закінчення касаційного провадження не є підставою для відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 оскільки державний виконавець могла вчинити ряд дій з метою перевірки та встановлення обставин, з'ясування яких є необхідним під час відкриття виконавчого провадження, що нею вчасно та належним чином зроблено не було.

Отже, судом достовірно встановлено, що державний виконавець 23.03.2016 року виніс постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчому провадженні за рішенням суду, виконання якого було зупинено 20.10.2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, а саме рішення суду вже було скасовано 24.02.2016 року, а тому колегія суддів вважає, що постанова державного виконавця від 23.03.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору є неправомірною. Та обставина, що державним виконавцем було закрито виконавче провадження і постанова про стягнення виконавчого збору припинила свою дію не спростовує висновків суду першої інстанції про неправомірність оскаржуваної постанови і ця обставина не є підставою для закриття провадження у справі або для залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду.

Щодо посилань державного виконавця на безпідставне стягнення витрат на правову допомогу, то судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Стягуючи на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 3150,00 грн., судом першої інстанції було враховано граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, а саме 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (підготовка документів, скарг, заяв, уточнення вимог). Факт понесених витрат на правову допомогу підтверджується квитанціями сплаченими ОСОБА_1, актом передачі-прийняття виконаних робіт.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення скарги, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, вони є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу державного виконавця та залишає ухвалу суду першої інстанції без змін

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шевченко Маряни Ігорівни відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: