Справа № 155/1871/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Вознюк І.І.
Провадження № 22-ц/773/831/16 Категорія: 44 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я.О.,

представників позивача - Спіріної Ю.П., Сегета М.Ф.,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представників відповідачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом релігійної громади Воздвиження Хреста Господнього Української православної церкви Київського патріархату у с. Угринів Горохівського району Волинської області до ОСОБА_3 та в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Горохівської районної державної адміністрації Волинської області, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року релігійна громада Воздвиження Хреста Господнього Української православної церкви Київського патріархату села Угринів Горохівського району (далі- релігійна громада) звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що домоволодіння по АДРЕСА_1 є її власністю. Позивач вважає, що ОСОБА_3 та його члени сім'ї проживають в цьому житловому будинку без правових підстав, релігійна громада звернулася до відповідачів з проханням звільнити житлове приміщення, однак вони відмовились і продовжують проживати в цьому помешканні. Оскільки проживання відповідачів порушує право власника даного жилого приміщення користуватися, володіти і розпоряджатися своєю власністю, а відповідачі в добровільному порядку виселятися не бажають, то єдиною можливістю в силу вимог ст. ст. 386, 391 ЦК України відновити порушене право власника є виселення їх з даного приміщення. Тому релігійна громада просила суд виселити відповідачів із займаного ними жилого приміщення без надання іншого житла.

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 05 квітня 2016 року позов задоволено частково. Виселено відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з належного релігійній громаді житлового будинку АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначає, що суд не врахував, що він та його сім'я зареєстровані і проживають в даному помешканні, оскільки він є настоятелем Свято-Хресто-Воздвиженської громади Української Православної Церкви. Вважає, що судом не враховано і те, що між сторонами було укладено договір безкоштовного користування приміщенням від 26 травня 2015 року, тобто його сім'я проживала на законній підставі, а також суд не взяв до уваги, що позивач набув право власності на будинок і право користування на земельну ділянку всупереч закону, а тому просив рішення суду скасувати і відмовити в позові.

В засіданні апеляційного суду відповідачі та їх представники апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній, а представники позивача доводи апеляційної скарги заперечили, Служба у справах дітей Горохівської РДА подала заяву про розгляд справи за відсутності її представника.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги релігійної громади про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спірне домоволодіння є власністю позивача - релігійної громади, а відповідачі, які не перебувають у договірних відносинах з власником, чинять громаді перешкоди в користуванні власністю, тому ці перешкоди слід усунути шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Із висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду, позивач визначив правовими підставами заявленого позову норми ст. ст. 383, 391 ЦК України щодо здійснення права власності та права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник житлового будинку має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК).

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Згідно зі ст.ст. 2, 318 ЦК України, суб'єктами права власності є держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Статтею 7 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначено, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов'язковим.

Згідно зі ст. 18 цього ж Закону релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об'єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Звертаючись до суду з позовом, релігійна громада зазначала, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні набутим у приватну власність майном - парафіяльним будинком, який необхідний для проживання настоятелю цієї релігійної громади.

Із записів погосподарської книги за 2006-2015 рр. вбачається, що спірний будинок перебував у користуванні фізичних осіб - настоятеля релігійної громади і його членів сім'ї. Вказано, що будинок належить церковній общині, однак зазначено, що документи відсутні.

Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12.08.2015 року Реєстраційною службою Горохівського РУЮ Волинської області, релігійна громада Воздвиження Хреста Господнього Української православної церкви Київського патріархату Горохівського району є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1. Форма власності - приватна.

Згідно з довідками Угринівської сільської ради Горохівського району Волинської області в житловому будинку на даний час проживає сім'я ОСОБА_3, до складу якої входить дружина ОСОБА_4, сини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно та копії договору оренди землі від 29.07.2015 року між Угринівською сільською радою та релігійною громадою-позивачем укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 строком на 49 років, на підставі рішення Угринівської сільської ради від 10.03.2015 року № 45/3.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги та пояснень відповідачів і їх представників у суді, їх доводи щодо законних підстав користування відповідачами житлом ґрунтуються на факті укладення договору безкоштовного користування будинком між ОСОБА_3 та релігійною громадою Української православної церкви від 26 травня 2015 року, однак колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, який не взяв їх до уваги при ухваленні рішення, з огляду на наступне.

Так, спірний будинок не належить до державного чи комунального житлового фонду, а є власністю позивача - релігійної громади Воздвиження Хреста Господнього Української православної церкви Київського патріархату у селі Угринів.

Між сторонами у справі відсутні правовідносини з договору найму, оскільки договір найму жилого приміщення у письмовій формі підлягає наступній реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради або в органі управління, а така реєстрація відсутня.

Згідно зі ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є такі, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Долучена до матеріалів справи копія договору безкоштовного користування від 26 травня 2015 року, укладеного між релігійною організацією Свято-Хресто-Воздвиженською громадою Української православної церкви («Організацією») в особі уповноваженої особи парафіяльними зборами Ковальчука В.І. та ОСОБА_3 («Користувачем») (а.с.162), не може братися до уваги колегією суддів, оскільки договір укладений в порушення вимог ст. 203 ЦК України, а отже є нікчемним.

Як видно зі змісту вказаного договору, організація передає користувачу безкоштовно у користування нерухому річ - садибний (індивідуальний) житловий будинок в АДРЕСА_1 терміном на 50 років. У п.1.2 договору зазначено, що до нього застосовуються правила ст.827 та глави 60 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 827 ЦК України та глави 60 цього Кодексу, які регулюють правовідносини, пов'язані з договором позички, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу, яка регулює правовідносини щодо найму (оренди).

Як встановлено ст. 761 ЦК України, що міститься у главі 58 цього Кодексу, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, чи особа, уповноважена власником на укладення договору.

Отже, судом встановлено, що зазначений договір безкоштовного користування будинком укладався не законним власником цього приміщення, а тому він не відповідає вимогам закону і визнається судом нікчемним.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.828 ЦК України договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до ст.793 цього Кодексу, тобто у разі укладення на строк понад три роки - підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із нормами ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір також є нікчемним.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до норм ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Разом з тим, відповідачі і їх представники як на підставу для задоволення апеляційної скарги посилались на те, що позивач не є законним власником будинку, оскільки набув право власності на нього всупереч закону.

Однак, колегія суддів не може взяти до уваги покликання відповідачів на неправомірність набуття права власності на займаний ними житловий будинок з надвірними спорудами, оскільки це спростовується судовими рішеннями, що набрали законної сили.

Матеріали справи містять постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 січня 2016 року в справі № 803/3883/15 за позовом ОСОБА_3 у своїх інтересах та в інтересах дітей, до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області, Реєстраційної служби Горохівського районного управління юстиції у Волинській області, державного реєстратора, третя особа на стороні відповідачів Релігійна громада Воздвиження Хреста Господнього Української православної церкви Київського патріархату, про визнання протиправними і скасування рішень та зобов'язання вчинити дії (а.с.84-92). Позивач оскаржував законність декларації від 05.08.2015 року про готовність об'єкта (житлового будинку з господарськими спорудами) до експлуатації та рішення державного реєстратора від 12.08.2015 року про реєстрацію за релігійною громадою Воздвиження Хреста Господнього Української православної церкви Київського патріархату права власності на це нерухоме майно і просив їх скасувати та зобов'язати державного реєстратора вчинити дії щодо скасування реєстрації.

Зазначеною постановою суду в позові відмовлено повністю. Вона переглядалась в апеляційному порядку 23 березня 2016 року Львівським апеляційним адміністративним судом, ухвалою якого залишена без змін, а отже, набула законної сили, та згідно відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 квітня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою представника позивача.

У вказаних судових рішеннях встановлено, що згідно з Реєстром право власності на спірний об'єкт ні за ким не було зареєстровано. 22.07.2015 року представником релігійної громади Воздвиження Хреста Господнього було подано заяву з усіма необхідними відповідними технічними документами про прийняття в експлуатацію об'єкта - індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами в АДРЕСА_1. 05.08.2015 року управлінням ДАБІ у Волинській області видано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації № ВЛ 04.

Відмовляючи у позові, суд прийшов до висновку, що оскаржувані позивачем рішення відповідачів - державних органів є правомірними і підстави для їх скасування відсутні. Разом з тим, судом також не було прийнято до уваги покликання позивача на наявні помилки в документах у назві релігійної громади та в цифрі ідентифікаційного коду, оскільки це не впливає на законність прийнятого рішення і є технічними помилками, так як в селі Угринів діють лише дві релігійні громади. Крім того, суд зазначив, що позивачем не доведено, які саме його права порушено оспорюваними рішеннями, натомість зробив висновок, що ці рішення стосуються лише релігійної громади і держави.

До матеріалів справи сторонами також надано копії судових рішень господарських судів, зокрема рішення господарського суду Волинської області від 24 грудня 2014 року у справі № 903/1068/14 за позовом Свято-Хресто-Воздвиженської громади Української православної церкви с.Угринів до релігійної громади Воздвиження Хреста Господнього Української православної церкви Київського патріархату в с.Угринів про усунення перешкод в користуванні майном - культовою будівлею Хрестовоздвиженської церкви - шляхом виселення. Даним рішенням встановлено, що на обґрунтування позову позивач вказував, що 10 вересня 2014 року частина віруючих релігійної громади села Угринів Української православної церкви, яка перейшла до громади Київського патріархату, самовільно захопила храм та церковне майно. Однак суд прийшов до висновку, що наданий суду договір від 03.07.1989 року між виконавчим комітетом районної ради народних депутатів Горохівського району і громадянами, що проживають в с.Угринів і Дубова Корчма, які складають церковну общину, релігійну громаду, не відповідає вимогам законодавства для таких договорів, а тому його не можна вважати підставою для виникнення у позивача законного права користування молитовною будівлею, у зв'язку з цим суд у позові відмовив.

Вказане рішення постановою від 16 березня 2015 року Рівненського апеляційного господарського суду залишене без змін, а постановою Вищого господарського суду України від 12 травня 2015 року зазначені вище рішення господарського суду Волинської області від 24 грудня 2014 року та постанова від 16 березня 2015 року Рівненського апеляційного господарського суду також залишені в силі.

Господарськими судами зазначено, що до введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року, тому держава в особі органів, передбачених у ст. 17 Закону, є належним власником культових будівель і майна.

З пояснень сторін, матеріалів справи, та зі змісту зазначених судових рішень вбачається, що спірний жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами був фактично збудований у 1993 році за кошти мешканців села Угринів, які входили до Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української православної церкви (раніше Руської православної церкви), що з 24.11.1991 року має статус юридичної особи, та значна частина яких згодом перейшла до іншої релігійної громади, що відноситься до церкви Київського патріархату.

Як вказано у листі начальника управління інформаційної діяльності та комунікації з громадськістю Волинської ОДА від 23.09.2014 р., а також підтверджується матеріалами справи, 20 квітня 2005 року розпорядженням голови Волинської облдержадміністрації № 95 зареєстровано статут релігійної громади Воздвиження Хреста Господнього Української православної церкви Київського патріархату у с.Угринів, віруючі якої задовольняли свої духовні потреби у каплиці на місцевому кладовищі та побудованих храмах своїх одновірців у селах Загаї та Дубова Корчма Горохівського району.

Фактичне користування відповідачами спірним будинком під час виконання ОСОБА_3 обов'язків настоятеля церкви не дають підстав вважати їх наймачами чи власниками цього приміщення. Покликання апелянта на ту обставину, що будинок належить йому із сім'єю, також спростовується вказаними вище доказами.

Таким чином, між позивачем, який є власником майна, і відповідачами, які користуються спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває в їх користуванні не на підставі договору, укладеного з позивачем.

У зв'язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 391 ЦК України, для усунення перешкод шляхом виселення, оскільки відповідачі, які займають спірний жилий будинок, що належить релігійній громаді, порушують право позивача як законного власника на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Разом з тим, оскільки рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується в частині відмови у виселенні ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тому відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, виходячи із принципу додержання меж апеляційного оскарження, апеляційним судом в цій частині рішення не переглядається.

Отже, в іншій частині оскаржуване рішення ґрунтується на всебічно досліджених доказах, і доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 05 квітня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді