Провадження № 2/127/4412/16
22 вересня 2016 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Іщук Т.П.
за участі секретаря Пєскова Є.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі судових засідань в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання правочину недійним та застосування наслідків недійсності правочину,
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, на підставах, викладених в позовній заяві з уточненнями, просила їх задовольнити в повному обсязі, не заперечувала щодо проведення заочного розгляду справи.
Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку розгляду справи.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 ОСОБА_3 пояснила, що була присутня під час укладання в м.Тернополі оспорюваного договору її батьком, позивачем по справі, та обставини викладені позивачем відповідають дійсності.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, захист прав та інтересів, Законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів».
Судом встановлено, що 21.05.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу №004009 з додатками. Відповідно до його умов відповідач зобовязався придбати у власність предмет лізину - транспортний засіб Nissan Juke, комплектації base, обєм/тип двигуна 1,6/бен, типу КПП - мех, привід - 4х2 та передати на умовах лізину у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. ОСОБА_1 зобовязувався прийняти предмет лізину та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов цього договору (а.с. 11-18).
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 2 ст. 806 ЦК України відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються цим Законом, положеннями ЦК України про лізинг, найм(оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п. 3,17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав спожвачів».
Аналізуючи спірний договір фінансового лізингу суд приходить до висновку, що він не відповідає нормам чинного законодавства та містить положення, які порушують права споживача, що є підставою його недійсності.
Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України і ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу можу бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Статтею 184 ЦК України річчю, визначеною індивідуальними ознаками, називає таку річ, яка наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначення та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавцю відшкодування збитків,завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.
Однак, як вбачається із змісту договірних умов, всупереч вимогам закону, у договорі фінансового лізингу і у специфікації відсутня обовязкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом.
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Між сторонами укладено договір фінансового лізингу, правовідносини щодо якого регулюються спеціальним законом, у звязку з чим договірні умови мають йому відповідати.
Як встановлено, укладений договір фінансового лізингу №004009 від 21.05.2016 року не містить індивідуальних ознак автомобіля, що вирізняють його між іншими однорідними автомобілями.
Не відповідають вимогам законодавства і договірні умови щодо платежів, які лізингоодержувач повинен здійснити на користь лізингодавця.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 806 ЦК України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Тобто, лізинговими платежами є платежі, повязані із користуванням предметом лізингу.
Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим відповідно до ч. 2 цієї статті лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно ; в)компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, а тому договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, що передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Тобто, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається, будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, не передбачено.
Оспорюваним договором (розділ «Визначення термінів») передбачений «Адміністративний платіж», який визначається як першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів до укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір адміністративного платежу відображений у додатку №1 до договору та становить 10% ціни предмета лізингу, тобто в даному випадку 1647,06 доларів США.
Зазначений платіж не є лізинговим платежем як у договірному визначенні, так і у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм цивільного законодавства. Не можна вважати вказаний платіж і платою за послугу, оскільки договір має стандартну форму та дії відповідача щодо цього не підпадають під ознаки, визначені ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участі фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Частина 3 цієї ж статті визначає конкретні умови договорів, які є несправедливими, водночас даний перелік не є вичерпним.
Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору.
Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 25.05.2016 року дає підстави дійти висновку, що в договорі встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і, водночас, відсутня така відповідальність лізингодавцю перед споживачем.
Так, розділом 12 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. В свою чергу споживач позбавлений можливості таким же чином захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.
Крім того, вказаний розділ передбачає умови щодо часткового повернення авансового та неповернення адміністративних платежів при розірванні договору (п.12.1), що є несправедливою умовою враховуючи п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів (надання продавцю не повертати кошти на оплату здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір)
Суд також погоджується з твердженням позивача, що несправедливою умовою є умова щодо зміни вартості предмету лізингу в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця без права споживача розірвати договір у разі збільшення ціни.
Отже, з врахуванням вищевикладених норм чинного законодавства дані положення договору є несправедливими, оскільки визначають відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, і надають право відповідачу не повертати сплачені кошти за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.
Згідно п. п. 5,6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.
Разом з тим, враховуючи не визначеність у договорі предмету лізингу у встановлених законом обсягах, включення до договірних умов платежів не передбачених чинним законодавством (адміністративний платіж), які є підставою передачі предмету лізингу, виконання обовязків, відповідальності сторін, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним в цілому.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Спірний договір за своєю природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.
Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідчення.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Таким чином, договір фінансового лізингу від 21.05.2016 року №004009 предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч ст. 799 ЦК України не був посвідчений нотаріально, а тому в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу, є нікчемним, що узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15 і в силу приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції.
У своїй позовній заяві позивач також просить визнати недійсним договір фінансового лізингу у звязку з відсутністю в ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме бо опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою в розумінні п. 11-1 ст. 4 цього ж Закону.
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» обовязковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів фізичних осіб.
З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи та отримання відповідних ліцензій.
Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
В матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності у відповідача ліцензії для здійснення послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідач також не спростував твердження позивача щодо цього.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи задоволення в повному обсязі вимог ОСОБА_1 з відповідача підлягає стягненню на його користь 551,20 грн. сплаченого судового збору, а також 551,20 грн. судового збору в дохід держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 203, 215, 216, 236, 627, 628, 806, 807 ЦК України, Законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України», суд
Визнати недійсним договір фінансового лізингу №004009 від 21 травня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1.
Заочне рішення може бути переглянуто Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний термін з дня його проголошення.

Суддя: