Справа № 139/651/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05 вересня 2016 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої - судді Тучинської Н.В.

при секретарі судового засідання Хонькович Л.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору позики (розписка) від 17 січня 2015 року, відповідно до якої ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали від позивача 40 тисяч гривень, які зобов`язувалися повернути протягом восьми місяців (до 17 вересня 2015 року). Оскільки свого зобов`язання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не виконали, ОСОБА_2 за захистом своїх прав та інтересів 20 липня 2016 року звернувся до суду з позовом про стягнення з них боргу з 3% річних та процентами за користування позикою.

Ухвалою суду від 17 серпня 2016 року (зворот а.с. 30) задоволено клопотання позивача від 03 серпня 2016 року (а.с. 22) про заміну первісних відповідачів на належного відповідача - ОСОБА_3.

25 серпня 2016 року до канцелярії суду ОСОБА_2 подав заяву, якою уточнив позовну вимогу, зокрема, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 40 тисяч гривень боргу, суму втрат від інфляції у розмірі 3 188 гривень 78 копійок та 3 % річних у розмірі 1 147 гривень 40 копійок (а.с. 33-36)).

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю (а.с. 20) підтримав заявлений позов і пояснив: Відповідач ОСОБА_3 і його син ОСОБА_4 винні були ОСОБА_2 50 тисяч гривень. 17 січня 2015 року вони повернули йому 10 тисяч гривень, а 40 тисяч гривень обіцяли повернути протягом восьми місяців, про що цього ж числа підписали відповідну розписку. По закінченню зазначеного строку борг не повернуто. Враховуючи, що у позасудовому порядку дійти домовленості із ОСОБА_3 неможливо, ОСОБА_2 звернувся до суду із цим позовом до одного з боржників - ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленим про судові засідання на 03 серпня 2016 року (а.с. 27) та 05 вересня 2016 року (а.с. 38), у судові засідання не з'являвся, не повідомив про причину неявки і не просив розглядати справу за його відсутності. Судом на підставі ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України ухвалено про розгляд справи за відсутності відповідача з винесенням заочного рішення.

Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є законними та обгрунтовними, а тому підлягають до задоволення, виходячи з наступного:

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

При цьому, згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Така особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Такого висновку дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 24 лютого 2016 року у справі N 6-50цс16, яка відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 ст 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування судами загальної юриздикції.

Так, розпискою (а.с. 10) позивач ствердив суду, що він з відповідачем із 17 січня 2015 року перебуває у договірних правовідносинах і довів що останній заборгував йому суму коштів у розмірі 40 тисяч гривень.

Відповідно до розписки, в тому числі відповідач за цим позовом ОСОБА_3, протягом восьми місяців, тобто до 17 вересня 2015 року, зобов'язувався виплатити позивачу 40 тисяч гривень.

Як слідує із пояснень представника позивача в судовому засіданні, а також з наявності у позивача оригіналу боргової розписки, ОСОБА_3 не повернув своєчасно і протягом наступного року до сьогоднішнього дня позикодавцю суму позики.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що грошове зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 не виконано, тому суд вважає, що останній має право на стягнення втрат від інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку (а.с. 33-36) за період з 01 серпня 2015 року по 14 липня 2016 року ОСОБА_3 за прострочення виконання ним грошового зобов'язання має сплатити на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у сумі 3188 гривень 78 копійок та 1147 гривень 40 копійок - три проценти річних.

Суд повністю погоджується з розрахунками здійсненими позивачем, оскільки вони є правильними, відповідають формулам, за якими проводяться такі розрахунки, і не суперечать нормам чинного законодавства України.

За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні з цим позовом до суду ОСОБА_2 сплатив 552 гривні судового збору (а.с. 1). Враховуючи розмір судового збору, передбачений підпунктом 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", з відповідача на користь позивача має бути стягнуто судових витрат в сумі 551 гривня 20 копійок.

Керуючись ст.ст. 386, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 79, ч. 1 ст. 88, ст.ст. 212, 213, 215, 224, 226, ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити. Стягнути із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 (ідентифікаційний № НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя АДРЕСА_1 (паспорт серії НОМЕР_3, виданий Мурованокуриловецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 24 березня 2006 року, ідентифікаційний № НОМЕР_2) 40 (сорок) тисяч гривень боргу за договором позики, 3188 (три тисячі сто вісімдесят вісім) гривень 78 копійок інфляційних витрат та 1147 (тисяча сто сорок сім) гривень 40 копійок - 3 % річних, а також судові витрати в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок, а всього 44887 (сорок чотири тисячі вісімсот вісімдесят сім) гривень 38 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: ___________