У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого - судді Максимчук З.М.,

суддів - Собіни І.М., Шимківа С.С.,

секретаря судового засідання - Мельник С.Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, Здолбунівської державної районної адміністрації Рівненської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач вказує на незаконність та необґрунтованість прийнятого рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповновного дослідження обставин справи.

Зазначає, що в наказі про його звільнення з роботи роботодавець посилався, як на підстави звільнення, на правові акти органів внутрішніх справ: протокол про адміністративне правопорушення та постанову про притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішенням Здолбунівського районного суду від 27.01.2016 року постанова у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності визнана протиправною та скасована, тобто одна із підстав звільнення його з роботи автоматично відпала.

Що стосується протоколу про адміністративне порушення - то він є лише певною стадією провадження у справі про адміністративні правопорушення і без заключної стадії - постанови про адміністративне правопорушення не може мати будь-якого юридичного значення для осіб, відносно яких він складався і не може сприйматися судом як окрема підстава для видання наказу про звільнення працівника з роботи.

Стверджує, що протокол про адміністративне правопорушення від 10.08.2015 року було складено із порушенням процесуального права. В матеріалах, долучених до протоколу про адміністративне правопорушення, будь-які документи про проведення медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп»яніння відносно ОСОБА_1 відсутні.

Доводить, що протокол про адміністративне правопорушення, складений з порушенням процесуальних норм та внесеними в нього відомостями відносно ОСОБА_1, що не ґрунтуються на належній доказовій базі, не має юридичної сили і не може служити підставою для роботодавця - відділу освіти Здолбунівської РДА щодо звільнення ОСОБА_1 за п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Крім того, як вбачається з матеріалів адміністративної справи, обвинувачення в тому, що він, знаходячись у відпустці, перебував у громадському місці в п»яному стані побудовано лише на свідченнях осіб, які є добрими знайомими заявника в міліцію ОСОБА_2 і могли його дискредитувати, надаючи неправдиві покази на прохання ОСОБА_2, з яким у нього тривалий час склались неприязні стосунки.

Суд першої інстанції безпідставно критично віднісся до пояснень свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які пояснили, що 25.07.2015 року приблизно о 12:00 год. бачили ОСОБА_1 і він був тверезий.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог.

В запереченнях на апеляційну скаргу відділ освіти Здолбунівської районної державної адміністрації та Здолбунівська районна державна адміністрація зазначили, що вважають, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просять відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду без змін.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явилися у судове засідання, вважає що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з положень пункту 3 статті 41КЗпП України з врахуванням роз'яснень, які містяться у п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", статті 60 ЦПК України.

З таким висновком суду першої інстанції, судова колегія погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказів які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Судом встановлено, що наказом Здолбунівського районного відділу народної освіти Ровенської області № 269 від 01.09.1987 року ОСОБА_1 був переведений з посади організатора позакласної та позашкільної роботи Будеразької середньої школи на посаду директора цієї школи.

Наказом № 211-к відділу освіти Здолбунівської районної державної адміністрації від 31.08.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора Будеразької загальноосвітньої школи І-Ш ступенів Здолбунівської районної ради Рівненської області за п.3 ст.41 КЗпП України, вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку несумісного з продовженням даної роботи 01 вересня 2015 року.

Підстава : протокол РВ УМВС України в Рівненській області Здолбунівського району № 017687 від 10.08.2015 року; постанова РВ УМВС України в Рівненській області Здолбунівського району № 017687 від 10.08.2015 року/ а.с. 13/.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення РВ № 017687 від 10.08.2015 року ОСОБА_1 25.07.20015 року близько 13:40 год. в селі Будераж по вул. Колгоспній перебував у п»яному вигляді, мав неохайний зовнішній вигляд, лежав на узбіччі дороги. Чим ображав людську гідність та мораль.

Постановою № 017687 від 10.08.2015 року ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 178 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження.

Постановою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27.01.2016 року визнано протиправною та скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення від 10.08.2015 року, яка винесена дільничним інспектором міліції Здолбунівського РВ УМВС України в Рівненській області лейтенантом міліції Осташевським О.В. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.178 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді попередження /а.с.146/.

Постановою начальника Здолбунівського відділення поліції ГУНП в Рівненській області від 12.02.2016 року справу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.178 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито на підставі ст.38 КУпАП у зв»язку із закінченням термінів давності притягнення до адміністративної відповідальності. Закриття провадження за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП не є реабілітуючою підставою /а.с.153/.

Як пояснив представник позивача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, вищезазначену постанову оскаржено до суду в установленому законом порядку.

Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Так, відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.

КЗпП України встановлено коло осіб, які підлягають звільненню у цій підставі. Перелік суб'єктів, з якими можна розірвати договір у цій підставі, наведено в Законі України «Про освіту». Приблизний перелік таких осіб також дано в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів». Це вихователі, вчителі, викладачі, практикуючі психологи, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання.

До суб'єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України "Про освіту", а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.

Отже, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Визначення аморального проступку у законі не дається і відноситься до категорії оціночних понять. У широкому сенсі аморальний проступок - це діяння, що порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві. Аморальний проступок - це винна дію або бездіяльність, що порушує основні моральні норми суспільства і суперечить змісту трудової функції і тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.

Зокрема, аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Так, аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України "Про освіту" педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов'язки.

За змістом статті 56 Закону України "Про освіту" педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов'язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.

Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов'язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки.Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

Вказана правова позиція ВСУ, висловлена у постанові від 11.02.2015 року по справі № 6-248цс14.

Виходячи з вищенаведеного, судова колегія рахує, що посилання в апеляційній скарзі на те, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги скасування постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, - безпідставні.

Колегія суддів не може взяти до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що протокол про адміністративне порушення є лише певною стадією провадження у справі про адміністративні правопорушення і без заключної стадії - постанови про адміністративне правопорушення не може мати будь якого юридичного значення для осіб, відносно яких він складався, а на момент складання протоколу єдиним критерієм встановлення перебування особи у стані алкогольного сп»яніння в громадському місці було б спеціальне медичне дослідження.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів./ ст.57 ЦПК України/.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи /ч.1 ст.64 ЦПК України/.

Згідно із ч.ч. 3,4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін має довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх висновків та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Ті докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі апелянт були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою. Фактично доводи зводяться до іншої оцінки обставин справи та доказів, які відрізняються від зробленої судом першої інстанції і підстав для скасування судового рішення не містять.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності. Установивши, що ОСОБА_1, вчинив аморальний проступок, з урахуванням того, що він є вчителем, директором школи недостойною поведінкою скомпрометував себе перед жителями села, учнями, що не дозволяє надалі йому приймати участь у навчально-виховному процесі школи, дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

С.С. Шимків