АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3983/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом про стягнення з відповідача 150564 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що під час спільного шлюбу з ОСОБА_3 07 квітня 2009 року вони придбали автомобіль Jaguar Х-Туре, який було зареєстровано на імя відповідача під д.н. НОМЕР_1. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24 грудня 2012 року про розірвання їх шлюбу було встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторін було припинено з січня 2012 року і встановлені районним судом обставини мають преюдиціальне значення по цій справі. Згідно з розпискою від 19 липня 2012 року відповідач ОСОБА_3 без відома позивача ОСОБА_4 продала автомобіль Jaguar Х-Туре ОСОБА_5 за 20000 дол. США, а отримані від продажу кошти залишила собі. Проте позивач відповідно до вимог ст.60 СК України має право на половину суми, отриманої від продажу спільного майна подружжя, в гривневому еквіваленті.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 150564 грн. та судовий збір у сумі 1506, 08 грн.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду ОСОБА_3, після відмови у перегляді заочного рішення, в апеляційній скарзі просить його скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин по справі, що висновки суду не відповідають матеріалам справи, не було надано належної оцінки доказам у справі. При цьому ОСОБА_3 вказала, що суд безпідставно взяв до уваги письмову розписку від 19. 07.2012 року, яка має безгрошовий характер, була написана нею під примусом з боку позивача, і не може в силу порушення правил продажу автомобілів, встановленого Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою КМ України від 07 вересня 1998 року № 1388 бути доказом укладення договору купівлі-продажу автомобілів. Суд належним чином не оцінив той факт, що довіреність на відчуження автомобіля була нею видана 19.07.2012 року, а знятий з реєстрації для продажу спірний автомобіль лише зі спливом двох місяців, 11.09.2012 року і продано 12.09.2012 року ОСОБА_5 за довіреністю його матері ОСОБА_6

Особи, які беруть участь у справі, були належним чином повідомлені про її апеляційний розгляд, але у судове засідання зявилися. При цьому представник позивача двічі поспіль не зявлялася в судові засідання з посиланням на свою хворобу, однак доказів цієї причини до суду не надала, іншого представника у судове засідання позивач не направив, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи в розумні строки за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі.

Справа слухається в апеляційному порядку неодноразово.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2016 року за касаційною скаргою ОСОБА_4 по цій справі було рішення апеляційного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В мотивах скасування рішення апеляційного суду касаційний суд вказав, що апеляційний суд не врахував вимог ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 3 ст. 61, ст.. 60 ЦПК України, у порушення вимог ст..ст. 212-214, 316 ЦПК України не зясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, доводів сторін не перевірив, не дав їм належної правової оцінки, також не перевірив чи проживали сторони разом і чи вели спільне господарство на час отримання ОСОБА_3 грошових коштів від продажу автомобіля, чи була наявна згода позивача на продаж автомобіля, який було відчужено в період шлюбу (а.с. 153).

Згідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Судова колегія, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та відповідно до ст. 303, ч. 4 ст. 338 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції та наведених в ухвалі касаційного суду висновків та мотивів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 57 ЦПК України визначає перелік можливих доказів по справі:

1. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідних частинах ст. 60 ЦПК України, які стосуються цієї справи, зазначено, що: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 61 ЦПК України передбачені наступні підстави звільнення від доказування:

1. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

2. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

3. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

4. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Стаття 60 СК України передбачає правила набуття права спільної сумісної власності подружжя:

1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом безспірно встановлено, що сторони по справі, ОСОБА_4 і ОСОБА_3, перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2006 року по 24 грудня 2012 року. 07 квітня 2009 року подружжя придбало на спільні кошти автомобіль Jaguar Х-Туре, державний номерний знак НОМЕР_1, який було зареєстровано на імя відповідача ОСОБА_3, внаслідок чого це майно відповідно до ст.. 60 СК України є спільним сумісним майном подружжя.

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що згідно розписки відповідача ОСОБА_3 від 19 липня 2012 року, остання продала автомобіль ОСОБА_5 по генеральній довіреності за 20 000,00 дол. США, які не війшли до сімейного бюджету і внаслідок таких дій відповідача було порушено право позивача на спільне сумісне майно подружжя, тому відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України позивач має право отримати половину вказаної суми, що у гривневому еквіваленті складає 150 564,00 грн. .

Однак до такого висновку суд дійшов при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм матеріального права. Крім того, районний суд всупереч вимог ст.. 213 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення в контексті положень ст.. 60 СК України не зясував належним чином фактичних обставин справи щодо доводів позову про те, що сторони на час відчуження автомобіля вже сумісно не проживали, спільне господарство не вели, а відповідач ОСОБА_3 без згоди позивача здійснили продаж вказаного автомобіля.

Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до наведеної норми ст. 60 СК України набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що отримані під час шлюбу грошові кошти від продажу спільного автомобіля також є спільною сумісною власністю, і що вони надійшли до спільного сімейного бюджету. Тому відповідно до ст. 60 ЦПК України тягар спростування вказаної презумпції у даній справі покладається на позивача, який заперечує цей факт. Крім того, згідно до ч. 2 ст. 65 СК України презюмується, що один з подружжя, укладаючи договір щодо спільного майна, діє зі згоди другого подружжя. Наявність такої згоди у даному випадку може бути оспорене другим подружжям, у даній справі позивачем, який цей факт також заперечує, однак з цього приводу позивач не надав відповідного рішення суду, тому слід вважати, що позивач наведені презумпції не спростував.

У рішенні суду обставини, у тому числі про час припинення шлюбно-сімейних відносин, згідно до наведеної вище норми ст. 57 ЦПК України встановлюються судом лише на підставі доказів, до яких пояснення сторін без їх допиту в якості свідків не належать. В цьому контексті посилання позивача на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2012 року по справі № 2033/5617/2012 про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яким начебто встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні відносини з січня 2012 року, є безпідставним, оскільки такі доводи позову не відповідають матеріалам справи. З цього приводу в рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2012 року в мотивувальній частині наведені лише підстави позову, що причиною розпаду родини виявилося припинення шлюбно-сімейних відносин з січня 2012 року, і тому таке мотивування висновків суду не можна вважати обставинами, які відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України мають преюдиціальне значення по цій справі (а.с. 4).

Згідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2014 року по справі № 645/127/13, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 серпня 2014 року було залишено без змін, внаслідок чого набуло чинності, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку відмовлено. При цьому ОСОБА_4 не довів, що ОСОБА_3 не мешкає в його квартирі без поважних причин з липня 2012 року. Вказаним рішенням Фрайонного суду від 24 квітня 2014 року на підставі показань свідка ОСОБА_7 встановлено, що з жовтня 2012 року у спірній квартирі ОСОБА_4 мешкає з іншою жінкою. Також вказаним рішенням районного суду безспірно встановлено, що в період з 29 січня 2013 року по 31.07.2013 року відповідач ОСОБА_3 не мешкала у спірній квартирі з поважних причин, так як працювала за межами м. Харкова (а.с. 46).

Відповідно до чинних ухвал Апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року та від 15 квітня 2015 року по справі № 645/9388/13 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, про поділ майна подружжя, у тому числі вищевказаного автомобіля Jaguar Х-Туре, з посиланням на матеріали справи апеляційним судом було встановлено, що 11 вересня 2012 року вказаний автомобіль знято з державного обліку та 12 вересня 2012 року було продано 3-й особі ОСОБА_6 Відчуження автомобіля Jaguar Х-Туре відбулося за згодою сторін по цій справі, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які на той час ще перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 65, 69).

Згідно до наведеної норми ч. 3 ст. 60 ЦПК України встановлені районним та апеляційним судом обставини мають преюдиціальне значення по цій справі і не свідчать про те, що на день відчуження автомобіля, 12 вересня 2012 року, сторони сумісно вже не проживали і не вели спільне господарство.

Районний суд також не взяв до уваги, що наявна в матеріалах справи письмова розписка від 19.07.2012 року про те, що ОСОБА_3 продала ОСОБА_5 автомобіль Ягуар Х-Туре д.н. НОМЕР_1 за генеральною довіреністю за 20 000 доларів США не є договором купівлі-продажу цього автомобіля, оскільки генеральна довіреність є правочином, за яким право власності не передається, а відповідно до ст. 244 ЦК України лише здійснюється представництво (а.с. 7). Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою КМ України від 07 вересня 1998 року № 1388, не передбачено можливість відчуження автомобіля в такій формі.

Суд також не зясував, що в матеріалах справи відсутні докази, що отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_5 за розпискою від 19.07.2012р. грошові кошти повязані з наступним відчуженням ОСОБА_5, який діяв на підставі генеральної довіреності від імені ОСОБА_3, вказаного автомобіля 12 вересня 2012 року ОСОБА_6

При таких обставинах слід визнати, що позов ОСОБА_4 є недоведений, а у районного суду не було передбачених наведеними нормами СК України підстав для його задоволення.

Таким чином, оскільки суд неповністю зясував обставини стосовно наявності згоди сторін на відчуження автомобіля та ухвалив своє рішення при недоведеності отримання відповідачем заявлених у позові грошових коштів за продаж автомобіля, внаслідок чого помилився із застосуванням наведених норм матеріального і процесуального права, то з передбачених п.п. 1, 2 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав рішення суду підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 рокускасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: