Справа №: 759/2122/16-ц
Провадження №: 2/0343/651/16
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2016 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Андрусіва І. М.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 955, 20 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення ним повноліття, допустити до негайного виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць та стягнути з відповідача витрати, пов"язанні з наданням правової допомоги адвокатом у розмірі 3 500, 00 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 17.11.2009 року між нею та відповідачем відділом реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області був зареєстрований шлюб, який рішенням Долинського районного суду від 01.07.2016 року, розірвано. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_4, 14.09.2013 року, який проживає з нею в м. Київ та знаходяться на її утриманні. Відповідач, будучи здоровою, працездатою людиною, маючи можливість систематично надавати грошову допомогу на утримання дітей, оскільки часто виїжджає на роботу за кордон, ухиляється від покладеної на нього відповідальності, що стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задоволити.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та вказав ,що на даний час офіційно не працевлаштований, має мінливий непостійний дохід. Не заперечив щодо стягнення з нього аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 955, 20 грн., однак вказав, що сума в розмірі 3500,00 грн. за надання правової допомоги адвокатом є значно завищеною та нічим не підтвердженою, а тому в цій частині позову просив відмовити.

Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов"язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім"я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27.09.1991 року, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі ,який 01.07.2016 року між ними згідно рішення Долинського районного суду розірвано. Під час спільного подружнього життя, 14.09.2013 року у сторін народився син ОСОБА_4, що підтверджуєьтся копією свідоцтва про народження серії І-НМ №242368, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області від 17.09.2013 року.

Малолітній син проживає разом з матір"ю в орендованій квартирі в м. Києві та знаходиться на її утриманні, про що свідчить світлокопія договору оренди квартири від 24.10.2015 року. Згідно копії договору про співробітництво від 11.12.2015 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує дошкільний навчальний заклад "Лілея" в м. Києві, в якому за харчування слід сплачувати кошти.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 згаданої вище Конвенціїї ООН, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Зі змісту світлокопії довідки №0802/2016-01 від 08.02.2016 року вбачається про те, що ОСОБА_2 працює заступником керівника з якості в ТОВ "УКРСКС" в м. Києві та отримує заробітну плату в розмірі 6842, 50 грн. за місяць.

В суді встановлено,що відповідач офіційно не працевлаштований, має мінливий непостійний дохід, матеріально дитині не допомагає, однак не відмовляється сплачувати аліменти на його утримання.

Згідно зі ст. 184 Сімейного Кодексу якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Отже, при визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, який з 01.05.2016 року становить1228,00 грн., стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище сторін, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків та інші обставини, що мають істотне значення.

Окрім цього, відповідно до положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволеня позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, зокрема матеріальне становище ОСОБА_3, те, що він не бере участі у матеріальному забезпеченні малолітнього сина, інших дітей, непрацездатних дружини, батьків немає, ніде офіційно не працює та має нерегулярний дохід, позовні вимоги в частині стягнення з нього аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 955, 20 грн. визнав, суд дійшов до переконання про задоволення позовних вимог в цій частині.

З приводу вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 3500,00 грн. судових витрат за надання правової допомоги, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат, серед інших, належать і витрати на правову допомогу.

Частинами 1-2 ст. 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Статтею 1 Закону встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п.48 Постанови №10 зазначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст.ст. 10, 59, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 03.01.2016 року уклала договір № 0302 про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_5, у відповідності до п. 4.1.1. якого вартість послуг останньої складає 3 500,00 грн. Згідно п. 4.2 договору оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок або шляхом готівкового розрахунку.

Однак, всупереч вищевикладеному, матеріали справи не містять доказів, які вказують на обсяг наданої правової допомоги, позивачкою не надано суду розрахунку витрат та інших доказів, які б свідчили про оплату 3500,00 грн. за такі послуги. Таким чином, позивачем зазначені в позові витрати за надання правової допомоги не доведені належними та допустимими доказами, а відтак в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та їх взаємний зв"язок, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 141, 182, 184 Сімейного кодексу України, ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", керуючись ст.ст. 10, 56, 59, 60, 88, 169, 209, 212-216, 218, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 955, 20 гривень щомісячно, починаючи з 11.02.2016 року і до досягнення ним повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_3 551,20 грн. судового збору в дохід держави.

В задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з часу ознайомлення з мотивувальною частиною рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя:

Повний текст рішення виготовлено: 28.09.2016 року