Провадження № 22-ц/779/1829/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.,

суддів: Горблянського Я.Д., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю представників: апелянта - Протаса В.В., відповідача1 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, орган, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою Івано-Франківського національного технічного університету нафти й газу на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 липня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся у суд із зазначеним позовом посилаючись на те, що на підставі ордера від 27.08.1987 року ОСОБА_4 була поселена в кімнату НОМЕР_1 гуртожитку університету НОМЕР_2 на час роботи в університеті. За клопотанням ОСОБА_4 та на підставі розпорядження ректора від 20.04.2004 року в кімнату НОМЕР_1 гуртожитку НОМЕР_2 було поселено її чоловіка ОСОБА_5 13.06.2006 року ОСОБА_4 звільнилась з роботи за власним бажанням, однак кімнату в гуртожитку не звільнила. Згодом відповідачка ОСОБА_4 виїхала за кордон. У зазначеній кімнаті досі проживає чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_6 Відповідачка ОСОБА_4 в 2006 році виїхала за межі України і вже понад 7 років перебуває за кордоном. Відповідачка не проживає у кімнаті гуртожитку понад встановлені строки, що підтверджується актами за грудень 2012 року - липень 2013 року. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в трудових відносинах з університетом не перебувають, а отже права на користування жилим приміщенням у гуртожитку не мають.

Ухвалою суду від 20.06.2014 року до участі в справі залучено в якості органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник Івано-Франківського національного технічного університету нафти й газу подав апеляційну скаргу вважаючи його незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом не взято до уваги вимоги «Примірного положення про гуртожитки», зокрема п.15, який забороняє бронювати кімнати в гуртожитку. ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_6 з неповнолітніми дітьми своїми діями створили бронювання кімнати НОМЕР_1 в гуртожитку НОМЕР_2 за період з грудня 2012 року по даний час. На думку апелянта, судом не з'ясовано процедуру продовження наймодавцем строку проживання наймача понад 6 місяців у разі його відсутності, зокрема це повинна бути заява із викладеними причинами відсутності. Проте, відповідачі не зверталися до позивача із заявою щодо факту та причин відсутності їх понад 6 місяців, а тільки в суді доводять поважність причин своєї відсутності.

Апелянт також зазначає, що суд помилково визнав довгий період у часі, а саме: з грудня 2012 року по липень 2016 року, тобто 3 роки і 7 місяців тимчасовим, а на представлених документах перебування на роботі в Іспанії ОСОБА_4 не чітко вказаний період.

Апелянт вважає, що суд не з'ясував в повному обсязі питання щодо співвідповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із неповнолітніми дітьми, оскільки вони у трудових відносинах з університетом не перебувають, а їхнє право на користування кімнатою в гуртожитку є похідним від права особи, якій видано спеціальний ордер для проживання на період роботи.

На думку апелянта, таким рішенням суду може бути створено прецедент, який завдасть матеріальних збитків ІФНТУНГ та державі.

За таких обставин апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив про їх задоволення.

Представник відповідача1 заперечив доводи апеляційної скарги, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду законним та обґрунтованим, яке просив залишити в силі.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає цим вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги є не доведеними. Подані позивачем письмові докази про відсутність відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_6 за місцем проживання, а саме акти, покази свідків не свідчать про поважність причин такої відсутності.

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що у зв'язку з роботою відповідачка виїхала з постійного місця проживання на роботу в Іспанію, що підтверджується копією трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Проте, повністю з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів поголитись не може.

Як вбачається з матеріалів справи, гуртожиток № 4, що знаходиться на Північному бульварі ім. О.С. Пушкіна, 9, в м. Івано-Франківську належить Івано-Франківському національному технічному університету нафти і газу, призначений для тимчасового проживання осіб і на мешканців цього гуртожитку не поширюються гарантії, передбачені Законом України № 500-VI від 4 вересня 2008 року «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». ОСОБА_4 надано кімнату №120в гуртожитку НОМЕР_2 по площі Освобождения 9 ( Північний бульвар імені О.С. Пушкіна) в м. Івано-Франківську на час роботи в університеті.Вказаний факт підтверджується ордером №24 (а.с.5). У вказану кімнату як члена сім'ї відповідачки ОСОБА_4 було вселено її дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Розпорядженням ректора від 20.04.2004 року №32 у кімнату НОМЕР_1 гуртожитку НОМЕР_2 поселено чоловіка відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5 (а.с.9). Згідно витягу з наказу від 13.06.2006 року №63/3 ОСОБА_4 звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 13.06.2006 року (а.с.10). Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, визнані сторонами та відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

За змістом позовної заяви, ІФНТУНГ посилається на те, що відповідач1 звільнилась з роботи, переїхала на проживання в іншу місцевість не знявшись з реєстрації за останнім місцем проживання у гуртожитку, тому просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням гуртожитку.

Статті 71, 72 ЖК УРСР про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням гуртожитку, через не проживання у ньому без поважних причин понад шість місяців поспіль, застосовуються до мешканців гуртожитків, які на законних підставах проживають у гуртожитку (на яких поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків").

У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України.

Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК УРСР, зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства.

Правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР.

Щодо мешканців інших гуртожитків, на яких не поширюються гарантії, передбачені Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", то такі гуртожитки призначені для тимчасового проживання осіб, тому щодо мешканців цих гуртожитків правила статей 71, 72 ЖК УРСР не поширюються, оскільки можливість визнання мешканців таких гуртожитків не передбачена ні у ЖК УРСР, ні у Примірному положенні про гуртожитки.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано вищезгадані норми закону до спірних правовідносин та відмовлено в позові за недоведеністю позовних вимог. Вимоги, про втрату права на житло відповідачів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачем вибрано неправильний спосіб захисту порушеного права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі з'ясовано та перевірено обставини даної справи, апеляційна скарга не доводиться належними доказами для задоволення позовних вимог позивача, а тому підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову - за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Івано-Франківського національного технічного університету нафти й газу задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, орган, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

І.О. Максюта