провадження № 2- 456/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мори О.М.,

при секретарі Василенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійними договору кредиту, договору поруки, договору іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

22.05.2015 року Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійними договору кредиту, договору поруки, договору іпотеки.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.05.2015 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.11.2015 року справу передано для розгляду за підсудністю до Обухівського районного суду Київської області.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12.02.2016 року суддею прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду.

В позовних вимогах Позивач зазначає, що 23 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк» правонаступником, якого являється Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» укладено кредитний договір № 400. Разом з тим 10.12.2007 року сторонами вищезазначеного договору було укладено додаткову угоду відповідно до якої розмір кредиту збільшився до 180000 доларів США, котрий надавався пятьма траншами.

23.02.2007 року між Позивачем та Відповідачем було, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира №229, розташована за адресою м. Київ вул. Милославська будинок 45.

11.10.2007 року між Позивачем та Відповідачем було, укладено договір іпотеки, предметом якого є садовий будинок №2 літера А, загальною площею 241 кв.м., житловою площею 42,50 кв.м., разом з надвірними будівлями, а саме: свердловина, огорожа у садовому товаристві «Росинка» с. Нові Безрадичі Обухівського району Київської області та земельна ділянка (кадастровий номер :04:008:0018) на якій розташоване вищезазначене нерухоме майно загальною площею 0,06 га, яка знаходиться на території Сторобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Крім того на виконання умов договору, було укладено договір поруки від 23.02.2007 року №400 у відповідності до, якого поручитель третя особа ОСОБА_2, прийняв на себе зобовязання за повне, своєчасне виконання Позивачем, своїх зобовязань за кредитним договором.

Представник позивача зазначає, що позивачка не була ознайомлена із істотними умовами кредитного договору, не отримала інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, чим була введена відповідачем в оману, оскільки про валютні ризики не попереджалась, була введена в оману діями відповідача під час укладення договору кредиту в доларах США. Зазначає, що підприємницька практика є такою, що вводить оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, а тому з врахуванням вимогст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.203, 215 ЦК України наявні підстави для визнання правочинів, укладених між сторонами, недійсними.

Умови кредитного договору, процедуру укладення такого договору та дії банку щодо видачі кредиту в іноземній валюті позивачка вважає незаконними та такими, що порушують її права, у зв'язку чим звернулася до суду з даним позовом.

З урахуванням уточнень позовних вимог Позивач остаточно просив: визнати порушеним право ОСОБА_1, як споживача фінансових послуг при укладенні кредитного договору № 400 від 23 лютого 2007 року, додаткової угоди номер 1 до кредитного договору від 18 липня 2007 року, додаткової угоди номер 2 до кредитного договору від 11 жовтня 2007 року, додаткової угоди номер 3 до кредитного договору від 10 грудня 2007 року, додаткової угоди номер 4 до кредитного договору від 23 червня 2008 року, додаткової угоди номер 5 до кредитного договору від 18 березня 2009 року, додаткової угоди номер 6 до кредитного договору від 24 вересня 2009 року, додаткової угоди номер 7 до кредитного договору від 23 листопада 2009 року, додаткової угоди номер 8 до кредитного договору від 11 грудня 2009 року, додаткової угоди номер 10 до кредитного договору від 12 квітня 2011 року, укладені між Відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» та ОСОБА_1; визнати кредитний договір № 400 від 23 лютого 2007 року, додаткову угоду номер 1 до кредитного договору від 18 липня 2007 року, додаткову угоду номер 2 до кредитного договору від 11 жовтня 2007 року, додаткову угоду номер 3 до кредитного договору від 10 грудня 2007 року, Додаткову угоду номер 4 до кредитного договору від 23 червня 2008 року, додаткову угоду номер 5 до кредитного договору від 18 березня 2009 року, додаткову угоду номер 6 до кредитного договору від 24 вересня 2009 року, додаткову угоду номер 7 до кредитного договору від 23 листопада 2009 року, додаткову угоду номер 8 до кредитного договору від 11 грудня 2009 року, додаткову угоду номер 10 до кредитного договору від 12 квітня 2011 року, укладені між Відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» та ОСОБА_1, недійсними; визнати недійним договір іпотеки від 23 лютого 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером 835 та додаткові договору до нього, укладені між Відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» та ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати недійсним Договір іпотеки від 11 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим записом номер 5279 та додаткові договору до нього, укладені між Відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» та ОСОБА_1; визнати недійсним договір поруки номер 400 від 23 лютого 2007 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» та ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив у його задоволені відмовити подав до суду письмові заперечення проти позову.

Третя особа в судове засідання не зявилась про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином.

Суд, заслухавши представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

23 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк» правонаступником, якого являється Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» укладено кредитний договір № 400. Разом з тим 10.12.2007 року сторонами вищезазначеного договору було укладено додаткову угоду відповідно до якої розмір кредиту збільшився до 180000 доларів США, котрий надавався пятьма траншами.

В подальшому сторони змінювали та доповнювали договір кредиту шляхом підписання додаткової угоди номер 1 до кредитного договору від 18 липня 2007 року, додаткової угоди номер 2 до кредитного договору від 11 жовтня 2007 року, додаткової угоди номер 3 до кредитного договору від 10 грудня 2007 року, додаткової угоди номер 4 до кредитного договору від 23 червня 2008 року, додаткової угоди номер 5 до кредитного договору від 18 березня 2009 року, додаткової угоди номер 6 до кредитного договору від 24 вересня 2009 року, додаткової угоди номер 7 до кредитного договору від 23 листопада 2009 року, додаткової угоди номер 8 до кредитного договору від 11 грудня 2009 року, додаткової угоди номер 10 до кредитного договору від 12 квітня 2011 року.

23.02.2007 року між Позивачем та Відповідачем було, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира №229, розташована за адресою м. Київ вул. Милославська будинок 45. 11.10.2007 року між Позивачем та Відповідачем було, укладено договір іпотеки, предметом якого є садовий будинок №2 літера А, загальною площею 241 кв.м., житловою площею 42,50 кв.м., разом з надвірними будівлями, а саме: свердловина, огорожа у садовому товаристві «Росинка» с. Нові Безрадичі Обухівського району Київської області та земельна ділянка (кадастровий номер :04:008:0018) на якій розташоване вищезазначене нерухоме майно загальною площею 0,06 га, яка знаходиться на території Сторобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Крім того на виконання умов договору, було укладено договір поруки від 23.02.2007 року №400 у відповідності до, якого поручитель третя особа ОСОБА_2, прийняв на себе зобовязання за повне, своєчасне виконання Позивачем, своїх зобовязань за кредитним договором.

Судом встановлено що позивачем не оспорюється сам факт підписання спірних договорів та отримання від банку кредитних коштів. Позивач наголошує, що не була ознайомлена із істотними умовами кредитного договору, не отримала інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, чим була введена відповідачем в оману, оскільки про валютні ризики не попереджалась, була введена в оману діями відповідача під час укладення договору кредиту в доларах США.

Аналізуючи норми діючого законодавства, що регулювали правовідносини між сторонами на момент укладення спірних договорів, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Укладений кредитний договір є двостороннім правочином, укладеним на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд, аналізуючи все вищевикладене, приходить до висновків що позивач добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні умов договору про надання кредиту позивачу ОСОБА_1, остання діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач, ставлячи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, та договору іпотеки посилаються на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не довела порушення її прав з боку відповідача.

Окрім того, частиною 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак, в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Частина 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовий кредит це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, які послуги вважаються фінансовими, серед визначень, пунктом 6 ст. 4 є надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

З наведеного вбачається, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не відокремлює національну валюту від іноземної, а навпаки об'єднує.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент, а банківським кредитом є будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

З огляду на вищезазначене вбачається, що укладаючи кредитний договір в іноземній валюті банк діяв в межах закону, а відтак вбачається, що укладенням даного договору права позичальника порушені не були.

З приводу посилань позивача ОСОБА_1 на те, що під час укладення сторонами кредитного договору банком було порушено вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки банком не було повідомлено позичальника про всі істотні умови кредитного договору та договору іпотеки, зокрема щодо переваг та недоліків запропонованої валюти кредитування, вартості кредиту слід зазначити наступне.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно змісту укладеного кредитного договору та договору іпотеки вбачається, що позичальник та іпотекодавець погодились з усіма його умовами, про що свідчить підпис позичальника та іпотекодавцю на укладених договорах.

Окрім того, судом встановлено, що позичальник не відмовлявся від виконання умов кредитного договору, а банк, в свою чергу свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит в обумовленій між сторонами сумі.

Таким чином, підписуючи кредитний договір позичальник погодився, що банком надано йому в письмовій формі та у повному обсязі інформацію щодо переваг та недоліків запропонованої системи кредитування, тобто був обізнаний щодо переваг та недоліків запропонованої валюти кредитування.

Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо порядку його видачі та погашення, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою. Тобто, позивач не довела, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України.

Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені, суду не було подано.

Отже, враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач не довела, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні та визнані такими, що не є несправедливими, а отже вимоги щодо визнання недійсним договору, не підлягають до задоволення.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживача" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК Україниє укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали.

Незважаючи на пояснення представника позивачки, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, встановлено, що позивачка скористалася кредитними коштами, тривалий час погашала кредитну заборгованість, однак через погіршення фінансового становища почала неналежним чином виконувати умови договору.

Позивачка погодилася укласти договір на умовах, визначених у ньому, у тому числі на умовах покладення на неї того обсягу відповідальності за невиконання умов договору, який вона вважає завеликим та несправедливим. Зазначені умови договору не протирічать вимогам закону, їх не можна вважати дискримінаційними, оскільки таким чином фінансова установа, як сторона по договору, захищала свої фінансові ризики.

Позивачкою та її представником не надано належних та допустимих доказів, які давали б підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами з порушенням вимог, встановлених ст. 203 ЦК України.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсними договорів іпотеки та поруки укладених на виконання умов кредитного договору суд зазначає наступне.

Згідно ст. 1 Закону України Про іпотеку іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновим поручителем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно ст. 33 Закону України „Про іпотеку" вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно до ст. 39 Закону України, Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні, спосіб реалізації предмета шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього закону, пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За приписом частини 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України).

Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 2 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ст.11, ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову, слід відмовити.

На підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 13, 203, 215, 524, 533, 626, 627, 638, 1049, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійними договору кредиту, договору поруки, договору іпотеки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд Київської області.

СуддяОСОБА_5