АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5677/16 Справа № 202/9402/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Волошин Є. В. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просить суд позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що перебувала з відповідачем у цивільному шлюбі. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітньою дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач з квітня 2015 року проживає окремо та жодного з покладених на нього обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової участі у виховані сина, не піклується про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не спілкується з дитиною, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Всі питання щодо виховання вирішуються лише позивачем. В позові зазначила, що спосіб життя відповідача є антисоціальним, останній схильний до агресії, погрожував позивачу та дитині фізичною розправою, викраденням дитини. Також зазначила, що відповідач був судимий за ч.1 ст.115, ч.2,ч.3 ст.185 КК України. Оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків вважає, що наслідком їх свідомого систематичного невиконання повинно бути застосування сімейно-правової відповідальності у виді позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2016 року в задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, з наступних підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї батьківщини.

Відповідно до ст. 164 СК підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у цивільному шлюбі від якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 31 березня 2015 року.

З квітня 2015 року ОСОБА_3 проживає окремо.

ОСОБА_4 залишився проживати з ОСОБА_2, яка є позивачем по справі.

Позивач займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує харчуванням та одягом, піклується про всебічний та повноцінний розвиток дитини, яка проживає із нею.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради №18/5-159 від 16 березня 2016 року визнано недоцільним позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_3 по відношенню до дитини ОСОБА_4

Підставою відмови органа опіки та піклування було зазначено той факт, що відповідно до ст.ст.141,142 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та обов'язків щодо дитини. Необхідність подачі органу опіки та піклування достовірних відомостей про місце реєстрації того з батьків, кого позбавляють батьківських прав полягає у виконання державними органами обов'язку повідомлення батька про вирішення питання доцільності позбавлення батьківських прав та порушення запобіганню порушення його прав щодо дитини. Неповідомлення батька про засідання та ненадання йому можливості подати заперечення чи висловити свою позицію може стати підставою для визнання такого висновку недійсним та відновлення батьківських прав.

Вивчивши надані суду документи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про позбавлення батьківських прав - не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають, оскільки позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу за встановлених в судовому засіданні обставин застосований до ОСОБА_3 бути не може.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи та доводами апеляційної скарги не спростований, які за своїм змістом також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

Посилання апеляційної скарги на невиконання органом опіки та піклування своїх обов'язків під час ухвалення висновку щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача - не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки жодних вимог до органу опіки у позові заявлено не було, та дії такого органу, у випадку незгоди з їх змістом ОСОБА_2 оскаржено не було.

Окрім того, суд першої інстанції, під час вирішення справи не обмежений висновком органу опіки, та в даному випадку лише погодився з таким висновком, тобто дійшов аналогічної позиції з органом опіки та піклування стосовно недоцільності позбавлення батьківських прав на підставі встановлених та досліджених судом обставин справи та наданих доказів.

Посилання апеляційної скарги, на неправомірність рішення в значній мірі повторюють доводи, що були викладені Позивачем в суді першої інстанції у вигляді обґрунтування позовної заяви та які були предметом дослідження місцевого суду, а тому додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права під час розгляду справи, зокрема, щодо однієї помилки у зазначенні статі дитини по тексту рішення чи помилковий вибір друкованого засобу ЗМІ для розміщення оголошення для відповідача, оскільки вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог. Окрім того, за ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірив та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308,315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: