АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

01 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Притулок для тварин» про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

23 грудня 2015 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, до Комунального підприємства «Притулок для тварин» (далі - КП «Притулок для тварин») про порушення трудового права, мотивуючи свої вимоги тим, що під час перебування у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати її було незаконно звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважниж причин.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано дії КП «Притулок для тварин», пов'язані зі звільненням ОСОБА_1, неправомірними.

Скасовано наказ директора КП «Притулок для тварин» від 02.01.2013 № 2-к про звільнення з роботи ОСОБА_1, у зв'язку з прогулом без поважних причин, за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря ветеринарної медицини КП «Притулок для тварин» з 02.01.2013.

Стягнуто з КП «Притулок для тварин» на користь ОСОБА_1 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з КП «Притулок для тварин» судовий збір у сумі 551,20 грн. в дохід держави.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що при ухваленні рішення судом неповно та невсебічно досліджено обставини справи, що призвело до ухвалення неправильного рішення. Зокрема, поза увагою суду залишилася позовна вимога позивачки щодо стягнення заробітної плати за весь час прогулу з моменту звільнення, а саме за 12 місяців.

Крім цього, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, не надав належної оцінки доводам щодо завдання позивачці моральної шкоди, у зв'язку з чим безпідставно оцінив моральну шкоду у 3 000 грн.

Також як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом невірно вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

За вказаних обставин, просив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в тому числі відшкодувати позивачу судовий збір за розгляд справи в районному та апеляційному судах.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, з підстав наведених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила відхилити, а рішення залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, при розгляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд повинен діяти в межах своїх повноважень, наданих законом.

Ухвалюючи рішення, судом першої інстанції задоволено позовні вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, які сторонами не оскаржуються, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України судом апеляційної інстанції рішення в цій частині не перевіряється.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що не згодна з рішенням суду в частині щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а також з тим, що поза увагою суду залишилась вимога про виплату заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме за 1 рік.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу № 111к від 03 жовтня 2005 року ОСОБА_1 прийнята на роботу КП «Притулок для тварин» на посаду лікаря ветеринарної медицини .

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Згідно наказу № 71к від 30.03.2009 ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати.

Наказом № 2-к від 02.01.2013 КП «Притулок для тварин» ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Трудову книжку ОСОБА_1 отримала 19.11.2013.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала ОСОБА_1, дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила, що в результаті незаконного звільнення їй було завдано великих матеріальних збитків. Від довготривалих нервових переживань погіршився зір, виникли постійні головні болі. В деяких організаціях, куди вона зверталася з приводу роботи, їй відмовляли, оскільки бачили запис в трудовій книжці про звільнення у зв'язку з прогулами, що також завдало їй моральних страждань.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних дій призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

При цьому, суд першої інстанції, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн., враховував тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивачки та виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Висновки суду щодо часткового задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

З матеріалів справи вбачається, що в своїй заяві, адресованій директору КП «Притулок для тварин» ОСОБА_1 пояснила, що після року декретної відпустки вона продовжувала працювати в м. Києві, а 02.11.2009 назначена лікарем ветеринарної медицини для роботи в смт Бородянка. Однак, враховуючи віддаленість місця роботи та хвороби дитини, склалися труднощі з вихованням дитини, а тому вона звернулася із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 6 років (а.с. 23).

Крім цього, зазначила, що заперечень з боку керівництва не було. Кожні півроку вона приносила довідки з дитячої поліклініки про те, що її дитина хвороблива та потребує піклування матері.

З вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_1 перебувала в неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною до 6 років та в цей час не виконувала роботу.

У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Враховуючи те, що позовна заява не містить обґрунтувань щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в момент незаконного звільнення під час перебування позивачки в неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною та невиконання нею в цей період трудових обов'язків, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено позов в цій частині, а тому і відсутні правові підстави для його задоволення.

Щодо доводів апеляційної скарги про невірне вирішення судом питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами, які оплачується та не оплачуються судовим збором при зверненні до суду.

Судом вірно вирішено питання про стягнення з відповідача судового збору в дохід держави за вимогу про поновлення на роботі.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом не вирішено питання про розподіл судових витрат за інші вимоги.

Разом з тим, таке питання підлягає вирішенню в порядку, встановленому статтею 220 ЦПК України, відповідно до п. 4 ч. 1 якої, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Слід зазначити, що ОСОБА_1, вважаючи, що судом першої інстанції не вирішено питання про розподіл судових витрат, які вона сплатила при зверненні до суду першої інстанції, не позбавлена права звернутися до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення з цього приводу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/16396/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13853/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.