Провадження № 2/752/4852/16
РІШЕННЯ

Іменем України

22.08.2016 року Голосіївський суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,

встановив :

позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно В обгрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 18 травня 2013 року між нею та відповідачем- ОСОБА_2, було укладено договір комісії. Відповідно до умов договору комісії відповідач зобов'язався за рахунок та в інтересах позивачки придбати квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені. Умовами договору комісії (п. 1.2) було конкретизовано вимоги до квартири, зокрема, квартира повинна знаходитися в м. Києві, в кварталі, обмеженому вулицями Жилянська, Льва Толстого, Червоноармійська, будинок побудови до 1955 року, складатися з трьох кімнат, загальною площею не менше ніж 75 (сімдесят п'ять) кв. м., розташована та не вище 6 (шостого) поверху у багатоквартирному будинку. Максимальна ціна зазначеної квартири повинна не перевищувати 1600000 (один мільйон шістсот тисяч) гривень.Для забезпечення ОСОБА_2 належними засобами для виконання договору комісії, згідно п. 3.1, позивачкою надано відповідачу суму в розмірі 1600 000,00 грн. (один мільйон шістсот тисяч) гривень, що підтверджується розпискою від 18.05.2013р. 23.09.2013 р. Відповідач уклав Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого він став власником квартири АДРЕСА_1. Договір був посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 861. Квартира повністю відповідала критеріям, викладеним у Договорі комісії. Придбана вона була за 1478186 (один мільйон чотириста сімдесят вісім тисяч сто вісімдесят шість) гривень.

Про сам факт виконання відповідачем Договору комісії в частині придбання нерухомого майна позивачка дізналася лише у березні 2016 року. 19 квітня 2016 року відповідач передав позивачці дублікат договору купівлі- продажу, оскільки, як він пояснив, оригінал було ним втрачено, також пояснив, що не має коштів для переоформлення права власності на придбану квартиру на мене, оскільки залишок коштів (121814 гривень), які складалися з різниці між вартістю придбання квартири та сумою переданих йому для цих цілей коштів він витратив на власний розсуд

У березні 2016 року Позивач звернувся до Відповідача з вимогою передати (переоформити) придбане Відповідачем нерухоме майно Позивачу, у відповідь на що Позивач отримав відмову від передачі майна, мотивовану тим, що Комісіонер-Відповідач не має коштів для укладення договору купівлі -продажу, залишок коштів (121814 гривень), які складалися з різниці між вартістю придбання квартири та сумою переданих йому для цих цілей коштів він витратив на власний розсуд, а 19 квітня 2016 року Відповідач передав Позивачці дублікат договору купівлі- продажу, оскільки, як він пояснив, оригінал було ним втрачено.

Таким чином, Відповідач, відмовляючись передати позивачу право власності на спірну квартиру, фактично не визнає права власності позивача на неї, а відтак позивач змушений звернутися з даним позовом до суду.

В судове засідання представники сторін подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Представник позивача просив позов позовольнити.

Представник відповідача не заперечив проти задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи. судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Судом було встановлено, що 18 травня 2013 року між ОСОБА_1 (Комітент) та ОСОБА_2 (Комісіонер) укладено Договір комісії, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався за рахунок та в інтересах позивачки придбати квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені. Умовами договору комісії (п. 1.2) було конкретизовано вимоги до квартири, зокрема, квартира повинна знаходитися в м. Києві, в кварталі, обмеженому вулицями Жилянська, Льва Толстого, Червоноармійська, будинок побудови до 1955 року, складатися з трьох кімнат, загальною площею не менше ніж 75 (сімдесят п'ять) кв. м., розташована та не вище 6 (шостого) поверху у багатоквартирному будинку. Максимальна ціна зазначеної квартири повинна не перевищувати 1600000 (один мільйон шістсот тисяч) гривень.

Для забезпечення Комісіонера належними засобами для виконання договору комісії, згідно п. 3.1. Комітентом надано Комісіонеру суму в розмірі 1 600 000,00 грн. (один мільйон шістсот тисяч гривень 00 копійок), що підтверджується розпискою від 18.05.2013р. .

23.09.2013 р. Відповідач уклав Договір купівлі-продажу квартири , відповідно до якого він став власником квартири АДРЕСА_1. Договір був посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 861. Квартира повністю відповідала критеріям, викладеним у Договорі комісії. Придбана вона була за 1478186 (один мільйон чотириста сімдесят вісім тисяч сто вісімдесят шість) гривень.

У відповідності до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (Комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (Комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно ст. 1016 ЦК України, Комітент зобов'язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов'язку перед третьою особою.

Відповідно до ст. 1018 ЦК України, майно, придбане комісіонером за рахунок емітента, є власністю комітента.

Про сам факт виконання відповідачем Договору комісії в частині придбання нерухомого майна позивачка дізналася лише у березні 2016 року. 19 квітня 2016 року відповідач передав позивачці дублікат договору купівлі- продажу, пояснивши, що оригінал було ним втрачено, також пояснив, що не має коштів для переоформлення права власності на придбану квартиру на мене, оскільки залишок коштів (121814 гривень), які складалися з різниці між вартістю придбання квартири та сумою переданих йому для цих цілей коштів він витратив на власний розсуд.

Відповідно до п.5.3.Договору комісії усі витрати Комісіонера зроблені ним у зв'язку з виконанням своїх обов'язків за цим Договором, відображаються у його звіті, який складається та подається Комітенту в письмовій формі з додаванням усіх підтверджуючих документів. В усіх випадках відшкодовуються документально підтверджені витрати Комісіонера, здійснені ним з відома та за згодою Комітента.

В даному випадку відповідач звіту про понесені ним витрати Комітенту не подав, так само як і не надав Комітенту жодних документів на підтвердження понесених ним витрат окрім вказаних у договорі купівлі-продажу квартири 1478186 (один мільйон чотириста сімдесят вісім тисяч сто вісімдесят шість) гривень. Даний факт не заперечив в судовому засіданні відповідач та не надав суду доказів, які б спростовували даний факт.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а в ч. 2 цієї статті зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та правочини.

Як встановлено, ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, а згідно ч. 2 цієї статті, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Ст. 1018 ЦК України встановлено, що майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Як встановлено ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи вищевикладене суд вважає позовні вимоги такими,що є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.212-215 ЦПК України,суд -

вирішив :

Позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно- задовільнити в повному обсязі

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 88,7 м. кв, житловою площею 50,4 м. кв., яка складається з трьох кімнат. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 2237995)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача по справі -ОСОБА_1 6890 грнивень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Суддя :