Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 415/4398/15-ц
Провадження № 22ц/782/266/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Лісіциної А.І.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 лютого 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

16 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що в період перебування у шлюбі із відповідачем ними за спільні кошти було придбано спірну квартиру, яку було оформлено на відповідача та на спільну доньку - по ? частині кожній. Позивач вважає вищезазначену ? квартири, оформлену на імя відповідача, їх спільною сумісною власністю як подружжя, та визнати за ним право власності на половину цього майна тобто на ? квартири №47, що розташована в будинку № 12 по проспекту Металургів м. Алчевськ Луганської області.

Заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, вважає рішення прийнятим з грубим порушенням норм матеріального права, а висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вислухавши доповідь судді, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі з 23 вересня 2000 року (свідоцтво про одруження серії 1- ЕД № 073304, видане 23.09.200 року Алчевським міським відділом реєстрації актів громадського стану Луганській області а.с. 3).

Рішенням Алчевського міського суду Луганської області від 11.06.2012 року №2-1415/2012 шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23.09.2000 року відділом РАГС Алчевського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 476, розірваний (а.с. 5).

Згідно з договором купівлі-продажу житлової квартири від 25.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №№ 4739, 4740, 4741, ОСОБА_5, ОСОБА_6, який діє від свого імені та від імені ОСОБА_7, та неповнолітня ОСОБА_8, що діє за згодою матері ОСОБА_6 та за згодою батька ОСОБА_5, продали, а ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_9, від імені якої діють батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, купили двокімнатну квартиру №47, що знаходиться за адресою: м.Алчевськ Луганської області, пр. Металургів, будинок № 12.

Відповідно до п.1.1. договору вищезазначена квартира переходить у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в рівних частках, тобто по ? частці кожній.

Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів зазначений договір купівлі-продажу квартири від 25.12.2006р. приватним нотаріусом ОСОБА_4 внесено до Державного реєстру правочинів.

Згідно з витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Алчевське бюро технічної інвентаризації», за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на ? частки спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу №4738 від 25.12.2006 року (а.с. 9).

Відмовляючи задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем суду не надано суду належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні сумісні кошти, та не надані докази про те, що ? спірної квартири дійсно зареєстрована за відповідачем ОСОБА_3

Проте, такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Роблячи висновок про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні сумісні кошти, суд не звернув увагу на п.4.8 Договору купівлі-продажу, згідно якого цей договір укладається за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2, викладеною в його заяві, яка залишається в справах нотаріуса, який засвідчує цей договір (а.с. 7), та припустився помилки у своїх висновках, оскільки в даному випадку належним чином підтверджено факт придбання спірного майна в період шлюбу, і в цьому випадку рівність часток кожного із подружжя презюмується.

Обовязок же доказування того, що власність є особистою приватною, або що частка в спільній сумісній власністю є більшою, покладається саме на сторону, яка заперечує, що майно є спільним сумісним.

Посилання суду на зазначення в описовій частині рішенні суду про розірвання шлюбу сторін про відсутність спору про поділ майна, також є помилковим, оскільки спір щодо спільного сумісного майна сторін виник після розгляду вказаної справи.

Що ж до висновків суду про відсутність в матеріалах справи доказів того, що ? спірної квартири зареєстрована за відповідачем ОСОБА_3, то відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на час розгляду справи судом вбачається, що саме за відповідачем зареєстровано ? приватної спільної часткової власності двокімнатної квартири загальною площею 51,60 кв м, житловою площею 29,00 кв м, за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу, р.4738, 25.12.2006 року, Приватний нотаріус Алчевського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_4 (а.с. 30-33).

Оскільки суд першої інстанції припустився невідповідності висновків суду обставинам справи, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України не вирішується, оскільки про це просив позивач.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 лютого 2016 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 51,6 кв м, житловою площею 29,0 кв м.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: