Провадження №2/447/455/16
Справа №447/866/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

15.09.2016 року Миколаївський районний суд Львівської області

в складі: головуючого -судді Карбовнік І. М.

секретаря Данилів О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку ,-

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким виселити відповідача ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовано тим, що він проживає та являється на підставі права приватної власності на житловий будинок власником вищевказаного будинку. Також в будинку зареєстровані та проживають: його дружина, дочка її колишній чоловік та внучка. Однак спільне проживання з відповідачем в одному будинку стало нестерпним, відповідач систематично порушує правила співжиття, зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки, бійки. Він неодноразово викликав міліцію, відповідач притягувався до адміністративної відповідальності, але своєї поведінки не змінює. Відповідач добровільно з будинку виселятися не бажає.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_3 позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні добровільно виселятися з будинку відмовився, мотивуючи тим, що іншого житла немає. З приводу заявленого позову пояснив, що після одруження він поселився в даний житловий будинок, як член сім»ї позивача. Під час шлюбу він та його дружина побудували на даній земельній ділянці ще один будинок, а тому станом на день розгляду справи він разом із свекрухою проживає в одному будинку , а його колишня дружина та свекор проживають в іншому житловому будинку, однак дані будинки розташовані на одній земельній ділянці. Просить в позові про його виселення відмовити, так як він не має де проживати.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням являється житловий будинок за адресою вул.. Болоня 62, в м. Миколаєві, Львівської області.

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 являється власником будинковолодіння у складі двох житлових будинків за адресою АДРЕСА_1

Як передбачено ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст.ст.116, 157 Житлового кодексу України член сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.116 ч.1 ЖК України, а саме, якщо дана особа систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винного на вимогу власника будинку провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Також в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснюється, що в справах про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

За таких обставин, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню особи на підставі ст.ст.157, 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст.58, 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Нормами ст. 156 ЖК України передбачено, що До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Оцінивши зібрані у справі докази, з врахуванням положень ст. 116 ЖК України, якою передбачено підстави для виселення з житлового приміщення, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості виселення особи з жилого приміщення з підстав не надання коштів на утримання будинку, його ремонту, оплати комунальних послуг, оскільки такий спір може бути вирішено шляхом пред'явлення позову про стягнення грошової компенсації по оплаті заборгованості за такі послуги.

Посилання сторони позивача на неодноразові звернення в міліцію з приводу поведінки відповідача як на підставу виселення з жилого приміщення судом не приймається до уваги, оскільки всупереч вимогам ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України позивач не надав суду письмових доказів заходів попередження та громадського впливу з приводу систематичного порушення правил співжиття відповідачем, які б виявились безрезультатними.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не доведено, що відносно відповідача за систематичне порушення правил співжиття застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними, відповідно немає законних підстав для примусового виселення відповідача в судовому порядку з спірного жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення, заявлені позовні вимоги є безпідставними, а тому в задоволенні заявленого позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, ст.ст.405 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Суддя : Карбовнік І. М.