№2/760/4490/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2016 року Солом'янський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Кушнір С.В.,

при секретарі Беро В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету будівництва і архітектури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

Позивач 08.06.2016 року звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати наказ від 18.06.2015 року про її звільнення на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України, поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов Київського національного університету будівництва і архітектури та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16917,74 гривень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що в Київському національному університеті будівництва і архітектури вона працювала з 1979 року та по 2014 рік, в якому позивач підписала контракт, згідно якого вона мала право працювати на посаді викладача англійської мови на кафедрі іноземних мов КНУБА 5 років.

Проте вказаний строк без відома позивача, а лише за ініціативою роботодавця, було скорочено до 1 року і попри запевнення працівників відділу кадрів, про те що контракт буде продовжено на наступний рік, в червні 2015 року її було звільнено.

Як зазначає ОСОБА_1 в поданому позові, в бесіді із керівництвом університету їй сказали, що вона працювала на 0,25 ставки, а тому університет має платити великі податки, що вона безумовно вважає несправедливим через велику кількість власних наукових публікацій та робіт.

Крім того позивач вказує, що про видання наказу її ніхто не попереджав, з наказом її так і не ознайомили, трудову книжку не видали, а тому вона продовжувала працювати і після формального видання наказу.

Виходячи з викладеного позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки будь-яких змін у передбаченому законом порядку та за її письмовою згодою до контракту, підписаного з нею у 2014 році з КНУБА, не вносилось, і відповідно просить скасувати наказ від 18.06.2015 року про її звільнення на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України, поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов Київського національного університету будівництва і архітектури та стягнути з останнього на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16917,74 гривень.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та пояснили, що позивач пройшла конкурсний відбір на посаду викладача кафедри іноземних мов терміном на 5 років, що підтверджується протоколом № 7 від 29.05.2014 року. З позивачем було укладено строковий трудовий договір. Відповідачем було в односторонньому порядку змінено термін трудового договору на 1 рік. Позивач просила скасувати наказ від 18.06.2015 року про її звільнення на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України, поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов Київського національного університету будівництва і архітектури та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16917,74 гривень.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, подали письмові заперечення (а.с. 35-37), в яких зазначили, що позивач ОСОБА_1 було обрана за конкурсом на посаду викладача кафедри іноземних мов на 0,25 ставки на 5 років. Адміністрацією університету було запропоновано укласти трудовий договір на 1 рік. Позивач з запропонованими умовами погодилась, про що особисто зробила підпис в заяві написавши « з запропонованим терміном роботи погоджуюсь 25.06.2014 р.». 27.06.2014 року було видано наказ № 758/1 про продовження ОСОБА_1 терміну роботи за трудовим договором з 01.07.2014 р. по 30.06.2015 р. Позивач з даним наказом була ознайомлена, про що свідчить її підпис. Наказ про звільнення ОСОБА_1 було видано 18.06.2015 року за №789/1 відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну трудового договору з виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток. Ознайомитись із вказаним наказом позивач відмовилась, про що 18.06.2015 року було складено відповідний акт. 30.06.2015 року ОСОБА_1 було запропоновано отримати трудову книжку, яку позивач забирати відмовилась, у зв'язку з чим було складено акт про відмову. Станом на час подання позову трудова книжка позивача знаходиться в КНУБА через неодноразові відмови позивача в її отриманні.

Проте нараховані позивачу заробітна плата і компенсація за невикористану щорічну відпустку підтверджуються довідкою бухгалтерії і були отримані позивачем 16.06.2015, і після 30.06.2015 року позивач на роботу не виходила.

Також представник відповідача вказав, що жодних заяв від позивача щодо незаконності чи незгоди із наказом про звільнення не надходило аж до часу її звернення до суду, у зв'язку з чим представник також просив суд застосувати строки позовної давності, що передбачені законом для даної категорії справ.

Суд заслухавши пояснення сторін, представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

Так, з пояснень позивача встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала в Київському національному університеті будівництва і архітектури з 1979 року та по 2014 рік, в якому позивач підписала контракт, згідно якого вона мала право працювати на посаді викладача англійської мови на кафедрі іноземних мов КНУБА 5 років.

Одночасно з матеріалів справи встановлено, що відповідно до протоколу № 7 від 29.05.2014 року ОСОБА_1 було обрана за конкурсом на посаду викладача кафедри іноземних мов КНУБА на 5 років.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.2 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

06.06.2014 року ректором КНУБА за погодженням із конкурсною комісією було погоджено заяву ОСОБА_1 про переукладення з нею строкового трудового договору на посаду викладача на 0,25 ставки з 01.07.2014 по 30.06.2015 року. При цьому у вказаній заяві строк трудового договору виправлено з 5 років на 1 рік. 25.06.2014 року ОСОБА_1 зроблено підпис на даній заяві про те, що із запропонованим терміном роботи вона погоджується (арк. 78), тобто вказані виправлення внесені як погодження строку трудового договору за ініціативою обох сторін.

Вказана заява із дописом позивача, зробленим власноруч спростовує її твердження про порушення роботодавцем умов трудового договору в частині його строку і самовільне внесення роботодавцем змін в договір без погодження із позивачем, оскільки такий допис, зроблений позивачем, і свідчить про наданні такої згоди на зміну терміну роботи.

Відповідно до наказу №758/1 від 27.06.2014 року (арк. 94-95) ОСОБА_1 продовжено термін роботи за трудовим договором з 01.07.2014 року по 30.06.2015 року на 0,25 ставки на посаді викладача кафедри іноземних мов. Позивач ознайомлена з даним наказом, про що свідчить її підпис на наказі.

Відповідно до п. 2 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

Наказом №789/1 від 18.06.2015 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи 30.06.2015 року у зв»язку з закінченням терміну трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток.

В свою чергу твердження позивача про те, що її не ознайомили із наказом про її звільнення спростовується копіями наказу та відповідних актів, що є в матеріалах справи (арк. 42-46) про відмову ОСОБА_1 як від ознайомлення із наказом, так і про отримання трудової книжки.

ОСОБА_1 допитана в якості свідка підтвердила, що пройшла конкурсний відбір на посаду викладача кафедри іноземних мов терміном на 5 років, але їй запропонували укласти трудовий договір на 1 рік. В заяві термін договору виправлено з 5 років на 1 рік. 25.06.2014 року, ОСОБА_1 власноручно зроблено підпис на даній заяві про те, що із запропонованим терміном роботи вона погоджується. В наказі №758/1 від 27.06.2014 року про продовження терміну роботи на 1 рік стоїть її підпис. Після 30.06.2015 року обов»язки викладача не виконувала.

Свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердили, що з позивачем було укладено строковий трудовий договір з 01.07.2014 р. по 30.06.2015 р. Позивач звільнена по закінченню строку трудового договору. Позивач відмовилась ознайомитись з наказом про звільнення та забрати трудову книжку, про що було складено акт. На адресу позивача 10.07.2015 р. було надіслано лист, про необхідність отримати трудову книжку.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що вона веде табель робочого часу, з 30.06.2015 року позивач на кафедрі іноземних мов не працювала.

Таким чином, суд доходить висновку, що перевірені ним твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та в досліджених судом доказах.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до остаточного висновку про необґрунтованість та недоведеність доказами позовних вимог, а отже в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 21, 23, 36, 221, 233, 235 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 27, 31, 60, 88, 208, 209, 212, 214-216 Цивільного процесуального кодексу України , суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського національного університету будівництва і архітектури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.І. Кушнір