Справа № 152/972/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 вересня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

першого заступника керівника

Жмеринської

місцевої прокуратури ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом першого заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_1 в інтересах держави в особі ОСОБА_4 обласної дитячої клінічної лікарні до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину,

встановив:

01.07.2016 року перший заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 в інтересах держави в особі ОСОБА_4 обласної дитячої клінічної лікарні про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину.

Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначив, що в провадженні Шаргородського районного суду знаходилася кримінальна справа по обвинуваченню відповідача ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, що мав місце 22.12.2014 року. Вироком Шаргородського районного суду від 18.05.2015 року ОСОБА_2 засуджено за ч.2 ст.286 КК України.

Малолітній потерпілий ОСОБА_5 в результаті злочину, вчиненого ОСОБА_2, що передбачений ч.2 ст.286 КК України, отримав тілесні ушкодження, які, відповідно до висновку експерта, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, та перебував на стаціонарному лікуванні у ОСОБА_4 обласній дитячій клінічній лікарні з 23.12.2014 року по 29.12.2014 року у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії, з 29.12.2014 року по 09.01.2015 року, та з 31.03.2015 року по 03.04.2015 року у відділенні корекції вроджених вад розвитку.

Згідно з листом головного лікаря ОСОБА_4 обласної дитячої клінічної лікарні від 06.05.2016 року, вартість одного ліжко-дня у ОСОБА_4 обласній дитячій клінічній лікарні становить 627,45 грн., загальна вартість перебування ОСОБА_5 становить 12549,05 грн., в тому числі на його лікування витрачено 5310,22 грн.

Вказана шкода відповідачем ОСОБА_4 обласній дитячій клінічній лікарні не відшкодована.

Просить стягнути з відповідача на користь держави в особі ОСОБА_4 обласної дитячої клінічної лікарні 12549,05 грн. в рахунок відшкодування витрат на лікування малолітнього потерпілого ОСОБА_5

Представник позивача ОСОБА_4 обласної дитячої клінічної лікарні в судове засідання не зявився, від головного лікаря ОСОБА_6 15.08.2016 року до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника лікарні, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.81).

В судовому засіданні перший заступник керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснив, що відповідач ОСОБА_2 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, за що засуджений вироком Шаргородського районного суду від 18.05.2015 року. Проте, відповідачем не відшкодовано витрати, понесені державою, зокрема, закладом охорони здоровя ОСОБА_4 обласною дитячою клінічною лікарнею на лікування потерпілого від вчиненого злочину ОСОБА_5, який перебував на стаціонарному лікуванні: з 23.12.2014 року по 29.12.2014 року у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії, з 29.12.2014 року по 09.01.2015 року, та з 31.03.2015 року по 03.04.2015 року у відділенні корекції вроджених вад розвитку. Загальна вартість перебування потерпілого ОСОБА_5 в закладі охорони здоровя, в тому числі і витрати на лікування, відповідно до позову, становить 12549,05 грн. Проте, просить при винесенні судового рішення та визначенні суми стягнення не враховувати витрати закладу охорони здоровя на придбання інвентарю, оскільки вказані витрати не можуть включатися у вартість ліжко-дня, відповідно до «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання». Витрати закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування малолітнього потерпілого ОСОБА_5 відповідачем ОСОБА_2 добровільно не відшкодовані. ВОДКЛ, фінансування якої здійснюється за рахунок обласного бюджету, також не зверталася з відповідним позовом до суду, у звязку із чим наявні підстави для представництва органами прокуратури інтересів держави і звернення з відповідним позовом до суду. Просить позов задовольнити частково, без врахування витрати закладу охорони здоровя на придбання інвентарю.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав, проте стверджував, що не спроможний сплатити вказану суму позову витрат на стаціонарне лікування потерпілого, оскільки відбуває покарання у виді позбавлення волі. Крім того, позивач зазначив про необхідність зясування судом достовірності нарахування витрат на стаціонарне лікування потерпілого, що підлягають відшкодуванню на користь закладу охорони здоровя.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав пояснення відповідача, просив суд врахувати, що до розміру витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину закладом охорони здоровя не можуть включатися витрати на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Просить ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Вирішуючи спір, суд встановив факт понесення позивачем ОСОБА_4 обласною дитячою клінічною лікарнею витрат на стаціонарне лікування малолітнього потерпілого від злочину ОСОБА_5

Означений факт підтверджений в судовому засіданні вироком Шаргородського районного суду від 18.05.2015 року, який набрав законної сили, у кримінальній справі за №152/277/15-к, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_2 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме за те, що 22 грудня 2014 року приблизно о 17 годині, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, керуючи технічно справним трактором «МТЗ-80» без реєстраційного номера, не маючи при собі реєстраційного документа на транспортний засіб, рухаючись у напрямку вулиці Леніна по вулиці Коцюбинського в с. Пасинки Шаргородського району Вінницької області, в районі будинку під №30, у порушення вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій обєктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху обїзду перешкоди», не вірно оцінив дорожню обстановку, в момент виникнення небезпеки для руху, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу в межах проїзної частини, натомість, при зміні напрямку руху праворуч, не переконався, що цей маневр буде безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на праве узбіччя, де допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, які рухались вказаним узбіччям назустріч трактору. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 від отриманих травм загинула на місці події, а ОСОБА_7 та ОСОБА_5 отримали тяжкі тілесні ушкодження(а.с.15-18).

З довідки ОСОБА_4 обласної дитячої клінічної лікарні за №01/1105 від 10.08.2016 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні з 23.12.2014 року по 29.12.2014 року у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії. 26.12.2014 року в умовах ВОДКЛ ОСОБА_5 під інкубаційним наркозом виконано відкриту репозицію уламків та фіксацію їх за допомогою остеометалосинтезу. З 29.12.2014 року по 09.01.2015 року ОСОБА_5 проводилося лікування у хірургічному відділенні корекції вроджених вад розвитку на щелепно-лицьових ліжках з приводу лікування двобічного багатоуламкового перелому верхньої щелепи по типу МФор ІІ із зміщенням. З 31.03.2015 року по 03.04.2015 року ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні корекції вроджених вад розвитку ВОДКЛ з метою операційного втручання зняття металоконструкції, яке було здійснено 01.04.2015 року (а.с.71-73).

Вартість одного ліжко-дня у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії ВОДКЛ становить 1155,68 грн. Загальна вартість лікування ОСОБА_5 з 23.12.2014 року по 29.12.2014 року (6 л/д) у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії становить 6934,10 грн. (а.с.71).

Вартість одного ліжко-дня у відділенні корекції вроджених вад розвитку ВОДКЛ становить 327,63 грн. Загальна вартість лікування ОСОБА_5 у відділенні корекції вроджених вад розвитку ВОДКЛ з 29.12.2014 року по 09.01.2015 року становить 3603,90 грн. (а.с.71-72).

Вартість одного ліжко-дня у відділенні корекції вроджених вад розвитку ВОДКЛ у період з 31.03.2015 року по 03.04.2015 року становить 641,15 грн., а загальна вартість лікування ОСОБА_5 у вказаному відділенні у означений період становить 1923,46 грн. (а.с.72).

Згідно з вказаною вище довідкою загальна вартість перебування ОСОБА_5 на лікуванні у ВОДКЛ становить 12461,46 грн. (а.с.72).

Проте, із вказаної довідки закладу охорони здоровя вбачається, що у вартість витрат потерпілого ОСОБА_5 на лікування закладом охорони здоровя включено витрати на придбання інвентаря та обладнання. Зокрема, до складу інших витрат закладу охорони здоровя включено витрати на придбання бензину, миючих засобів, мякого інвентаря, канцтоварів: 43,94 грн. за період стаціонарного лікування з 23.12.2014 року по 29.12.2014 року; 48,80 грн. за період стаціонарного лікування з 29.12.2014 по 09.01.2015 року; 12,92 грн. за період стаціонарного лікування з 31.03.2015 року по 03.04.2015 року, а всього 105,66 грн. (а.с.71-73).

Відповідно до п.2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою КМУ України за №545 від 16.07.1993 року, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоровя, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонара лікувального закладу.

Проте, відповідно до абзацу 2 п.2 Порядку, визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилося лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання.

Оскільки, як вбачається з довідки закладу охорони здоровя, до інших витрат включено витрати, в тому числі на придбання миючих засобів, мякого інвентаря, канцтоварів: 43,94 грн. за період стаціонарного лікування потерпілого з 23.12.2014 року по 29.12.2014 року; 48,80 грн. за період стаціонарного лікування потерпілого з 29.12.2014 по 09.01.2015 року; 12,92 грн. за період стаціонарного лікування потерпілого з 31.03.2015 року по 03.04.2015 року, а всього 105,66 грн. (а.с.71-73), то ці витрати в загальній сумі 105,66 грн. не можуть враховуватися при прийнятті рішення судом в силу вимог абзацу 2 п.2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання».

Із матеріалів цивільної справи також вбачається, що на час розгляду справи в суді ОСОБА_2 не відшкодував витрат, понесених ОСОБА_4 обласною дитячою клінічною лікарнею на лікування малолітнього потерпілого від злочину ОСОБА_5

З повідомлення ОСОБА_4 УВП УДПтС України у Вінницькій області (№1) від 30.05.2016 року за № 4/4512 вбачається, що ОСОБА_2 відбуває покарання у ОСОБА_4 УВП (№1) з 29.12.2014 року по теперішній час (а.с.20).

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що шкода у вигляді витрат на стаціонарне лікування малолітнього потерпілого від злочину ОСОБА_5, заподіяна державі в особі ОСОБА_4 обласної дитячої клінічної лікарні, підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_2, який вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.

Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані та не заперечуються відповідачем.

Судом встановлено, що прокурор та позивач не предявляли цивільний позов в кримінальній справі №152/977/15-к, тому, в силу вимог ч.3 ст.128 КПК України, мають право предявити його в порядку цивільного судочинства.

Суд констатує той факт, що відповідачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів «поза розумним сумнівом» на спростування позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі ВОДКЛ до нього про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, оскільки відповідач ОСОБА_2 викликався до суду, йому було запропоновано судом подати заперечення проти позову, якщо такі є, проте, відповідач у заяві до суду зазначив, що не має заперечень щодо позову.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження відшкодування державі в особі ВОДКЛ витрат на стаціонарне лікування малолітнього потерпілого ОСОБА_5, то право позивача порушено і підлягає судовому захисту.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із відшкодування шкоди і регулюються Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків (...) має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (абзац 2 ч.2 ст.45 ЦПК України).

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі, шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди.

За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).

Частиною 1 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При цьому, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи.

Особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого (ч.1 ст.1206 ЦК України).

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоровя, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч.3 ст.1206 ЦК України).

Відповідно до розяснень, що містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» від 07.07.1995 року за №11, відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні.

Таким чином, закон у вказаних правовідносинах ставить можливість стягнення з відповідача витрат на стаціонарне лікування потерпілого за заподіяну шкоду в залежність від наявності вини відповідача, тобто заподіювача шкоди.

Під час розгляду вказаного цивільного спору судом встановлено, що наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, тобто дії ОСОБА_2 є неправомірними, між його діями та перебуванням потерпілого ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні є безпосередній причинний зв'язок та вина відповідача, що є підставою для цивільно-правової відповідальності останнього.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, має право предявити його в порядку цивільного судочинства… Цивільний позов в інтересах держави предявляється прокурором…

Позивачем надано суду належні та допустимі докази про заподіяння шкоди ОСОБА_4 ОДКЛ у виді понесення витрат на лікування малолітнього ОСОБА_5 потерпілого від вчиненого відповідачем ОСОБА_2 злочину, а відтак позов підлягає частковому задоволенню на суму 12355,80 грн., без врахування витрат закладу охорони здоровя на придбання інвентаря.

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».

До того ж, суд вважає помилковими ствердження представника відповідача адвоката ОСОБА_3 про те, що доказом на підтвердження витрат закладу охорони здоровя на лікування потерпілого є тільки медична карта стаціонарного хворого, оскільки, відповідно до п.2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою КМУ України за №545 від 16.07.1993 року, та розяснень, що містяться в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» від 07.07.1995 року за №11, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому

перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості

ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його

лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину

на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних

лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має

бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із

записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних

витрат на лікування потерпілого.

При цьому, довідка ВОДКЛ від 10.08.2016 року (а.с.71-73), відповідає зазначеним критеріям.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, підлягає стягненню з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в сумі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.55 Конституції України, ст.ст.16, 1166, 1206 ЦК України, ст.128 КПК України, суд

вирішив:

Позов першого заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_1 в інтересах держави в особі ОСОБА_4 обласної дитячої клінічної лікарні до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі ОСОБА_4 обласної дитячої клінічної лікарні (р/р №4859, МФО 802015, ) 12355 (дванадцять тисяч триста пятдесят пять) гривень 80 копійок в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551 (пятсот пятдесяти однієї) гривні 20 копійок в дохід держави (рахунок №0687).

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя