Номер провадження: 22-ц/785/5014/16
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Національного університету харчових технологій, третя особа ОСОБА_3 - «Про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди», за апеляційною скаргою Національного університету харчових технологій на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

30.09.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, вимоги по якому у подальшому були уточненні та збільшені, по якому просила змінити формулювання підстави звільнення з роботи з відокремленого підрозділу НУХТ - Державного закладу освіти «Одеський інститут післядипломної освіти Національного університету харчових технологій» із «звільнити з займаної посади 03.09.2014 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України» на «звільнити з займаної посади 03.09.2014 року за власним бажанням внаслідок порушення роботодавцем трудового законодавства, ч. 3 ст. 38 КЗпП України», стягнути: вихідну допомогу у розмірі 4062,9 грн.; заборгованість по заробітній платі, яка складається з недорахованої плати за надурочні години у розмірі 968,32 грн. та за відпрацювання у години, визначені як перерва - у розмірі 723,12 грн., недоплати заробітної плати у липні 2014 року, та надбавки у розмірі 290,50 грн.; компенсацію за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 20655,01 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 27749,37 грн.; три відсотки річних по заборгованості - 1678,89 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалась на те, що 18.08.2014 року вона звернулася до відокремленого підрозділу НУХТ Державного закладу освіти «Одеський інститут післядипломної освіти Національного університету харчових технологій» із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України - у зв'язку з невиконанням останнім законодавства про працю, порушення умов колективного та трудового договорів, а також вчинення морального та психологічного примусу з боку адміністрації установи та завідуючого господарством. Наказом відокремленого підрозділу від 19.08.2014 року № 26-к її було звільнено з посади чергової гуртожитку за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що вона вважає незаконним, оскільки було змінено підстави звільнення. Відповідачем відносно неї було допущено порушення законодавства про працю: не було ознайомлено з правилами трудового розпорядку, вона неодноразово інформувала керівництво закладу про існування пожежної небезпеки, зокрема, щодо виникнення локальних пожеж та задимлень електрощитових та в інших приміщеннях, наявності перевантаження в електричній мережі, відсутності засобів освітлення, тощо. Фактично відповідачем не вживалося заходів усунення перешкод під час виконання нею трудових обов'язків та врегулювання конфлікту інтересів збоку завідуючого господарством закладу. Крім того, наказом від 02.10.2013 року № 36 їй було скасовано надбавку до посадового окладу з 01.09.2013 року і нові накази не видавалися, хоча позивач продовжувала виконувати обов'язки не передбачені її посадовою інструкцією, а саме: збирання коштів з мешканців гуртожитку, оскільки вони передбачені в посадових інструкціях співробітників бухгалтерії та завідуючого господарством. Також позивач посилалася на порушення умов колективного договору оскільки працювала за змінним графіком 24 години через 72 години, тоді як за договором при змінних роботах працівники чергуються у змінах рівномірно, в порядку, встановленому Правилами внутрішнього трудового розпорядку, зокрема для обслуговуючого персоналу (чергові по корпусу, швейцари) по 12 годин на добу, за змінним графіком (при сорокагодинному робочому тижні). Неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці стало перешкодою для її працевлаштування на іншу роботу. Загальна кількість надурочного часу склала 35 годин, а кількість святкових годин - 65.

Позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вважаючи вимоги безпідставними, оскільки виявлені порушення законодавства про працю відразу були усунуті. В 2014 році щорічна відпустка ОСОБА_2 була надана за графіком, ствердження про наявність під час роботи позивача небезпечних та шкідливих умов, а також порушення правил пожежної безпеки є надуманими, оскільки позивачем не наведено конкретних фактів. Повідомлення про наявність конфлікту було перевірено підприємством та надана відповідь, а посилання на те, що керівництво змушувало її виконувати обов'язки не передбачені посадовою інструкцією не відповідає дійсності. Підстав для відшкодування моральної шкоди також не має. Відповідачем було допущено не значне порушення трудового законодавства, яке не мало негативних наслідків для позивача. Крім того, усі розрахунки були проведені при її звільнені, що також було перевірено під час проведення ревізії державною фінансовою інспекцією в Одеській області.

Третя особа, ОСОБА_3, до суду не з'явився, раніше в суді заперечував проти позову та пояснював, що вимоги є необґрунтованими, оскільки її твердження в заяві на звільнення були голослівними та не відповідали дійсності. На його думку, рішення про звільнення позивач прийняла після перевірки роботи гуртожитку спеціалістами НУХТ у липні 2013 року. За допущені недоліки в роботі він оголосив догани усім черговим по гуртожитку та скасував надбавки за складність та напруженість в роботі. Усі виявлені територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області порушення були усунені адміністрацією до прийняття судом постанови. Ніякого тиску до позивача не було застосовано. Його вимоги, як керівника, та вимоги завгоспа ОСОБА_4 щодо сумлінної та якісної роботи, позивач розцінювала як перешкоди під час виконання нею трудових обов'язків. ОСОБА_3 вважає, що на момент подання заяви умов для звільнення ОСОБА_2 з підстав недотримання колективного договору та законодавства про працю не було.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.04.2016 року позов ОСОБА_2 задоволений частково: змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_2 з роботи з відокремленого підрозділу Національного університету харчових технологій - Державного закладу освіти «Одеський інститут післядипломної освіти Національного університету харчових технологій» із: «звільнити з займаної посади 03.09.2014 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України» на: «звільнити з займаної посади 03.09.2014 року за власним бажанням внаслідок порушення роботодавцем трудового законодавства, ч. 3 ст. 38 КЗпП України.»; стягнуто з Національного університету харчових технологій на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі 4062,9 грн.; середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 27749,37 грн.; моральну шкоду у розмірі 500 грн. та судові витрати у розмірі 900,48 грн. В іншій частині вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з Національного університету харчових технологій на користь держави судовий збір у розмірі 547,59 грн.

16.05.2016 року Національний університет харчових технологій подали апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просять рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення районного суду, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, у зв'язку з чим законність рішення перевіряється в межах доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 18 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до директора Державного закладу освіти «Одеський інститут післядипломної освіти Національного університету харчових технологій» (далі -ДЗО «ОІПДО НУХТ») ОСОБА_3. з заявою про її звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 3 вересня 2014 року, зазначивши у заяві порушення норм законодавства про працю, охорону праці, колективного договору (а.с.92 т.1).

Наказом №26-к від 19 серпня 2014 року ОСОБА_2, чергову гуртожитку, звільнено з займаної посади 3 вересня 2014 року за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України (а.с.29 т.1).

Тобто, позивачку було звільнено із займаної посади з інших підстав, ніж вона вимагала у своєї заяві про звільнення.

Правилами ч. 1 та ч. 3 ст.38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Зі змісту ст.38 КЗпП України випливає, що працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Така ж правова позиція наведена Верховним Судом України у Постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-120цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, і що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Отже, для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Пунктами 6 та 16 розділу ІІ «Завдання та обов'язки» посадової інструкції передбачено, що черговий гуртожитку контролює надання проживаючим встановлених платних і безплатних послуг, приймає від них плату (в разі відсутності касира) за проживання; щоденно здає виручку в касу бухгалтерії крім вихідних та святкових днів, з якою позивач була ознайомлена 23 жовтня 2012 року (а.с.30-32 т.1).

Згідно акту перевірки №15-01-022/1645, здійсненої в період з 28 жовтня по 04 листопада 2013 року, територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області було виявлено порушення законодавства про працю, а саме: ст.ст.29, 142 КЗпП України, оскільки правила внутрішнього трудового розпорядку затверджені директором, а не трудовим колективом, при цьому підтвердження про ознайомлення з ними деяких працівників, в тому числі і ОСОБА_2, не було встановлено; в порушення ст.61 КЗпП України не встановлено документів, які б підтверджували , що в установі запроваджений підсумований облік робочого часу; в порушення ч.1 та 2 ст.65 КЗпП України не ведеться в установі облік надурочних годин кожного працівника, зокрема і ОСОБА_2, яка працює черговою за графіком змінності по 24 години; також не доведено до відома працівників черговість надання відпусток (ч.4 ст.79 КЗпП України); перенесення щорічних відпусток відбувається без згоди працівників, так ОСОБА_2 відпустка передбачена в у серпні 2013 року була надана з 06 жовтня 2013 року (ч.3 ст.80 КЗпП України), а оплачена з порушенням строку передбаченого ч.4 ст.115 КЗпП України.

У зв'язку з виявленими порушеннями трудовго законодавсства відносно директора ДЗО «ОІПДО НУХТ» ОСОБА_3 15 листопада 2013 року було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.41 КУпАП ( а.с.112-120 т.1).

За результатами розгляду вказаного протоколу суддею Приморського районного суду м.Одеси 20 грудня 2013 року було прийнято постанову у справі № 522/29563/13-п, якою встановлено порушення директором ДЗО «ОІПДО НУХТ» норм Кодексу законів про працю України (а.с.33-34 т.1).

Відповідно до списку про ознайомлення працівників підприємства з Правилами внутрішнього трудового розпорядку ДЗО «ОІПДО НУХТ» підпис ОСОБА_2 значиться від 23.12.2013 року (а.с.87 т.2).

Згідно з висновком експерта НДЕКЦ Головного управління МВС України в Одеській області Гарбуз Т.О. №34-11 від 18 березня 2015 року підпис від імені ОСОБА_2 у списку ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку ДЗО «ОІПДО НУХТ», виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_2 (а.с.8-14 т.2).

Отже, районний суд дійшов до вірного висновку, що на час звільнення позивачку не було ознайомлено з Правилами трудового розпорядку.

Таким чином, у позивачки були обґрунтовані підстави посилатися на звільнення за власним бажанням з посиланням на порушення норм законодавства про працю, охорону праці, колективного договору.

Стосовно стягнення вихідної допомоги та середньої плати за час затримки розрахунку.

Статтею 44 КЗпП України визначено, що вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38-39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Враховуючи встановлені обставини та вказані норми, звільнення без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України не тягне виникнення у позивача права на вихідну допомогу та відшкодування моральної шкоди, не відповідає його бажанню і не є звільненням за власним бажанням у розумінні ст. 38 КЗпП України.

Даний висновок був також зроблений Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2013 року із зазначенням, що за наявності факту порушень законодавства про працю працівник має підстави для реалізації передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України права на розірвання трудового договору у визначений ним строк з отриманням вихідної допомоги (справа № 6-35524ск11).

При звільненні ОСОБА_2 відповідач повинен був сплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку.

Відповідно до положень п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - начисло календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з довідкою про нарахування та сплату заробітної плати ОСОБА_2 за період з 1 січня 2014 року по 3 вересня 2014 року за останні два місяці розмір заробітної плати складав 1345, 56 грн., відпрацьованих годин 176 - за липень, та 1363,04 грн. та 176 відпрацьованих годин - за серпень (а.с.95). Отже, розмір середньомісячної заробітної плати складає 1354,30 грн. (1345,56 грн.+ 1363,04 грн.:2), середньомісячне число робочих днів складає 176 годин (176+176/2), а розмір середньогодинної заробітної плати дорівнює 7,69 грн. за годину (1354,30 :176 годин).

Виходячи із розміру середньомісячної заробітної плати вихідна допомога складає 4062,90 грн. (1354,30 грн. Х 3 ).

Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи вказані норми не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

Отже, районний суд правильно вважав за необхідне стягнути з відповідача і середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги, який складає 27749,37 грн. виходячи із розміру середньогодинної заробітної плати - 7,69 грн. та кількості годин - 3608,5, в період з 4 вересня 2014 року по 28 квітня 2016 року (7,69грн./ год. Х3608,5 годин).

Стосовно стягнення моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції дійшов до правильно висновку про те, що порушення законних прав позивачки призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що районний суд, оцінюючи усі докази в сукупності та виходячи із принципів розумності та справедливості, вірно вважав, що розмір моральної шкоди в 500 грн. буде достатньою компенсацією за моральні переживання, перенесені позивачем в результаті допущення порушення її прав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Апеляційна скарга не містить доводів, які мають бути підставами для скасування рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Національного університету харчових технологій - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

20.07.2016 року м. Одеса