Провадження № 2/369/140/16
РІШЕННЯ

Іменем України

29 липня 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

за участю секретаря Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії « Нафтогаз України» про зміну формулювання у наказі про звільнення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду з цивільним позовом до відповідача ОСОБА_2 підприємства «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про зміну формулювання у наказі про звільнення.

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона працювала на ОСОБА_2 підприємстві «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 9 років і 7 місяців.

Зазначає, що 19.12.2014 року її було звільнено з займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва, реорганізації та скорочення чисельності працівників.

17 грудня 2014 року позивач подала заяву про вирішення питання щодо її скорочення (за ст. 40 п. 1 КЗпП) без відпрацювання двох місяців з 19 грудня 2014 року у зв'язку із виходом на пенсію згідно ст. 49 Закону України «Про зайнятість населення» та виплати вихідної допомоги згідно п. 2.5. Колективного договору.

17 грудня 2014 року було видано наказ № 234-К про звільнення з роботи ОСОБА_1 з 19.12.2014 року у зв'язку із змінами в організації та скороченням чисельності працівників п. 1 ст. 40 КЗпП.

Позивач вказує, що оскільки вона досягла пенсійного віку та не могла надалі виконувати свої трудові обов'язки вона написала заяву про звільнення у зв'язку з досягненням пенсійного віку. Відповідач задовольнив її заяву проте залишив стару підставу для звільнення, а тому вона не може отримати зазначену допомогу у зв'язку із неправильним формулюванням її звільнення.

Позивач посилається на ту обставину, що вона не є фахівцем у галузі права тому не зрозуміла формулювання звільнення у наказі № 234-К від 17.12.2014 року. Про помилку вона зрозуміла лише коли звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просила суд: ухвалити рішення, яким поновити строк позовної давності, визнати формулювання причини і підстави звільнення неправильними і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, з підстав їх недоведеності та необґрунтованості. Додатково звернулась до суду із клопотанням про застосування строків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків перевіривши матеріали справи та наявні в ній докази, знаходить, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3, пояснив суду, що він є головою профспілкового комітету. Він неодноразово спілкувався з позивачем з приводу виходу на пенсію. Зокрема позивач просила звільнити її в зв»язку зі скороченням штату для виходу на пенсію достроково. Про вихід на пенсію на загальних умовах не просила.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що вона з позивачем працювали в одному відділі. Позивач чекала скорочення для виходу на пенсію. Вони неодноразово про це розмовляли. Позивач хотіла раніше терміну вийти на пенсію, їй це було вигідно.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, відповідно до наказу ДП «Науканафтогаз» від 08.12.14 № 115 «Про введення в дію організаційної структури» та наказу від 12.12.14 № 118 було ліквідовано підрозділ та скорочено посаду головного фахівця відділу інноваційно-методичних досліджень центру інновації та інформаційних технологій, яку обіймала позивач.

17.12.14 р. позивача повідомлено про наступне вивільнення (з відповідним попередженням № 57-10-920 позивач була ознайомлена під підпис). У зв'язку з зверненням позивача з заявою від 17.12.14 про скорочення терміну наступного вивільнення без відпрацювання двох місяців, останню звільнено 19.12.14 р. трудову книжку видано 19.12.14 р.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону.

Суд не може погодитись з твердженням позивача, про досягнення пенсійного віку на момент звільнення, оскільки на момент звільнення згідно з відомостями наданими при працевлаштуванні та копії паспорту ОСОБА_1 їй виповнилось 56 років 5 місяців.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До оосягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_1 і старші після досягнення ними такого віку: 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року;

Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що на момент звільнення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не досягла пенсійного віку.

Більш того, як вбачається з пояснень представника відповідача наданих в судовому засіданні, позивач неодноразово зверталась до керівництва підприємства та підрозділу кадрової служби з проханням скоротити її до 01.01.15 р., оскільки лише тоді вона матиме можливість стати на облік до Центру зайнятості та достроково вийти на пенсію із застосуванням норм ст. 49 Закону України «Про зайнятість населення», яка діятиме до кінця 2014 року. Позивач зверталась до голови профспілкової організації щодо сприянню у вирішенню питання її дострокового звільнення у зв'язку зі скороченням, дану обставину також підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3

Таким чином, суд має всі підстави вважати, що звільнення позивача відбулося з дотриманням процедури, визначеної для цього КЗпП України,

Відповідно до роз'яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В частині стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 2371 Кодексу законів про працю України передбачено підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику.

Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя.

Правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються ст.ст. 23, 1167 ЦК України, зі змісту яких випливає, що моральна шкода компенсується лише винною особою.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, за наявності порушень прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Це правило кореспондується зі змістом ст. 2371 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди працівнику виключно у разі порушення його законних прав, якщо воно призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак, в ході розгляду судової справи, позивачем не доведено факт наявності вини ОСОБА_2 підприємства «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», що могло призвести до фізичних та душевних страждань, або позбавлення можливості позивача у їх реалізації, настання негативних явищ та існування причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та шкодою, також позивач не надав жодного доказу на користь підтвердження душевного дискомфорту та не зміг обґрунтувати принцип визначення грошового еквівалента моральних страждань.

Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що при звільненні позивача із займаної посади відповідачем не порушувались норми чинного законодавства, а отже, не були порушені законні права позивача. Тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Аналізуючи спірний наказ про звільнення позивача з займаної посади, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та свідків, письмові заперечення представника відповідача, керуючись положеннями вищенаведеного діючого трудового законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни формулювання у наказі про звільнення, яким позивача звільнено з роботи у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Керуючись ст.43 Конституції України, ст.ст. 23, 108, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 36, 40, 42, 492, 141, 2371 Кодексу законів про працю України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, ст.ст. 10, 11, 56, 57, 58, 60, 61, 84, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Д.Усатов