Справа №472/224/16-ц 14.11.2016 14.11.2016 14.11.2016
Справа № 472/224/16-ц Головуючий у 1 інстанції Кучерявенко С.С.
Провадження №22-ц/784/2272/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

14 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за відсутності сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» ВАШ АВТО» заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 07 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання правочину недійсним з підстав його укладення під впливом обману та ведення нечесної підприємницької практики, повернення грошових коштів за недійсним правочином, -

в с т а н о в и л а :

02 березня 2016 року ОСОБА_2 предявив до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» ВАШ АВТО» (далі ТОВ «ВАШ АВТО») зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

В лютому 2016 року він вирішив придбати трактор Беларус-892.

Вивчивши пропозиції та цінову політику ринку сільгосптехніки, звернувся до ТОВ «ВАШ АВТО», з яким домовилися попередньо про його купівлю за 153 000 гривень й оформити набуття договором купівлі продажу.

Проте, при оформленні набуття ним трактора, яке відбулося 10 лютого 2016 року, не договором купівлі-продажу, а договорои фінансового лізингу №003097 з додатками до нього, і вартість трактора Беларус-892 вже була не 153 000 гривень, як домовлялися раніше, а 19 172,93 долларів США, що еквівалентно 510 000 грн.

За обіцянкою представника товариства, вже після повної оплати вартості трактора буде змінено вид договору та зазначено його справжню ціну по ньому.

Крім того, йому було запропоновано сплатити відповідну суму авансу, після чого він зможе забрати трактор і здійснити повну оплату. Сплативши 51 000 гривень згідно реквізитів, наданих відповідачем, він став чекати від останього відповідної добросовісної договірної поведінки.

Проте, ні у той же день, ні у наступні, ТОВ «ВАШ АВТО» не передало трактор у володіння ОСОБА_2, пославшись спочатку на відсутність спеціаліста, який мав виконати його замовлення, а потім - на відсутність трактора на базі.

Зрозумівши, що вказане товариство здійснює шахрайські дії стосовно нього, 15 лютого 2016 року, він звернулися до правоохоронних органів з заявою про порушення кримінальної справи по факту їх вчинення, яка була зареєстрована в Єдиному державному реєсті досудових розслідувань за №0000136.

Через декілька днів, працівники фірми в телефонному режимі повідомили що вказаного трактора немає в наявності і самі запропонували повернути грошові кошти.

17 лютого 2016 року, він на адресу товариства відпривав заяву про розірвання договору лізингу та необхідності повернення відповідачем коштів, відповідно до закону «Про захист прав споживачів». Проте з листа-відповіді товариства дізнався, що сплатив не авансовий платіж, а адміністративний, який у випадку дострокового розірвання договору поверненню не підлягає.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати дії ТОВ «ВАШ АВТО» неправомірними, визнати недійсним договір фінансового лізингу №003097 від 10 лютого 2016 року з моменту підписання, зобовязати повернути сплачені ним грошові кошти у суммі 51 000 гривень та стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Веселинівського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

08 липня 2016 року ТОВ «ВАШ АВТО» подало до Веселинівського районного суду Миколаївської області заяву про перегляд заочного рішення.

25 серпня 2016 року ухвалою того ж суду, заяву представника товариства залишено без задоволення.

15 вересня 2016 року ТОВ «ВАШ АВТО» подало на заочне рішення апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити через його безпідставність .

В обґрунтування скарги посилалося на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням районним судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду І інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем 10 лютого 2016 року, суперечить вимогам ст. 808 ЦК України, ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг». В ньому індивідуально не визначено предмет лізингу та його справжня ціна, він є несправедливим і нотаріально не посвідчений, а тому, як на думку суду, є підстави, відповідно до вимог ч. 1, ч. 5 ст. 203, ч. 1 ч. 3 ст. 215 ЦК України, визнати його недійсним в цілому та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за ним кошти, відповідно до ст. 216 ЦК України, а також судові витрати.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо них та результату вирішення справи обґрунтованими і законними.

Так, в силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статі 203-204, 215, 626 ЦК України).

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

При цьому, правом предявлення позову про визнання договору недійсним. відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України наділені сторони за договором, а також інші заінтересовані особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна сторона зобовязана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Крім того, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Він є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Його істотні умови аналогічні умовам для договорів оренди.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 6, ст.ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом фінансового лізингу; розмір лізингових платежів, назва документа; назва, адреса та реквізити субєкта підприємницької діяльності; прізвище, імя та по-батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адреса; найменування, місцезнаходження юридичної особи; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Виходячи із зазначених положень суд вірно вирішив даний спір.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 10 лютого 2016 року між сторонами укладено Договір фінансового лізингу № 003097 з додатками, згідно умов якого, Товариство зобов'язалося передати на умовах фінансового лізингу у користування трактор Беларус-892 вартістю 19 172,93 долларів США, що еквівалентно 510 000 грн, а ОСОБА_2 у свою чергу зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 10-21).

10 лютого 2016 року на виконання умов договору фінансового лізингу ОСОБА_2 сплатив товариству 51 000 гривню 00 копійок, вказавши в квитанції №0.0.502686770.1 призначення платежу - адміністративний платіж (а.с.31).

Зі змісту договору зрозуміло, що предметом фінансово лізингу є трактор Беларус 892, з об`ємом двигуна 4,75 та приводом 4х4, проте дані про комплектацію, виробника, колір, номер кузова та двигуна відсутні, на що позивач уваги не звернув.

Згідно додатку №1 до договору (а.с. 24), вартість предмету лізингу розбита на декілька платежів, перший з яких авансовий, він складає 50% від сумми повної вартості трактора, тобто 9 586, 47 долларів США і сплачується разово при укладені договору; інші платежі, зокрема, лізінговий платіж по залишку ціни продажу, розбито на 12 місяців зі сплатою по 798,87 долларів США кожного місяця, що в суммі становить 9 586,47 долларів США; Інші платежі зазначені як адміністративний платіж, розмір якого становить 10% від вартості предмету лізингу та комісія за передачу трактора розмір якої становить 3% вартості трактора.

Між тим, позивач наполягав, що про таку ціну сторони не домовлялися, та й ще за таким видом договору. Його ж укладення вчинено поза справжньою волею позивача, практично за прямого обману збоку відповідача.

Належними да допустимими доказами це не спростовано.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 10 лютого 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 3 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.3 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.

Статею 12 Договору встановлено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та /або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі перелічені ним кошти за мінусом адміністративного платежу.

Таким чином, оскільки надання послуги обумовлене власним розсудом лізингодавця і продавця, відсутня відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків за договором, та обмежене право споживача щодо можливості отримання повернення сплачених ним коштів адміністративного платежу, то такі умови договору є несправедливими.

Тією ж статтею Договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем.

Так, пунктами 12.1-12.13 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Отже, положення стаей 9, 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч ст. 799 ЦК України не було укладено в нотаріальній формі, а тому в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу, є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, який є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача в частині підстав визнання недійсним договору фінансового лізингу не заслуговують на увагу, так як зводяться до тлумачення норм діючого законодавства, переоцінки наданих доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, повно, всебічно встановив та перевів обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, невідповідність його вимогам законодавства є такими, що заслуговують на увагу.

Тому суд першої інстанції вірно вирішив справу по суті вимог позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу, застосував правові наслідки недійсності правочину, та повністю задовольнив позовні вимоги.

Стосовно ж тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - відхилити.

Заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

ОСОБА_3