Справа № 495/3325/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (ордер серії ОД № 043140 виданий 22.12.2015 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (паспорт серії КК 773108 виданий 25.04.2012 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/3325/16-ц

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про визнання договору дійсним, стягнення коштів та припинення права власності

В С Т А Н О В И В:

29.04.2016 року ОСОБА_5 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 19.07.2016 року та 05.08.2016 року уточнень) до ОСОБА_4 (далі по тексту відповідач) про визнання договору дійсним, стягнення коштів та припинення права власності (а.с.2-3, 66-68, 75).

Так, позивач просить суд:

- визнати договір купівлі-продажу ? частини земельної ділянки за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Підгірне, вулиця Пушкіна,40-а, площею 0,0695 га, кадастровий номер :001:0029, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсним;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 44 261 грн. за ? частину земельної ділянки за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Підгірне, вулиця Пушкіна,40-а, площею 0,0695 га, кадастровий номер :001:0029;

- зупинити право власності ОСОБА_3 на ? частину земельної ділянки за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Підгірне, вулиця Пушкіна,40-а, площею 0,0695 га, кадастровий номер :001:0029.

Позовні вимоги мотивован тим, що ОСОБА_5 була власницею земельної ділянки за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Підгірне, вул. Пушкіна,40-а, площею 0,0695 га, кадастровий номер :001:0029. Однак 17.09.2015 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області винесено рішення, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на 49/100 частин житлового будинку № 40-а по вул. Пушкіна у с. Підгірне Білгород-Дністровського району Одеської області та визначено порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою, виділивши відповідачу ? частину земельної ділянки. У свою чергу, відповідач відмовляється від сплати коштів за ? частину вказаної земельної ділянки. Крім того, як вказує ОСОБА_5, вона направила лист відповідачу з проханням укласти договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, але він від укладення такого договору та сплати відповідних коштів відмовляється.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2016 року було відкрито провадження по справі № 495/3325/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів. Справу призначено до розгляду (а.с.47).

Відповідачем ОСОБА_2, подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_3, відповідно до якого він просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити з тих підстав, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2015 року було лише визначено порядок користування спірною земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок з надвірними спорудами, який визнано сумісною власністю подружжя (а.с.58-59).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, заявлені (уточнені) ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, подані до суду заперечення підтримав та просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 є власницею земельної ділянки за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Підгірне, вулиця Пушкіна,40-а, площею 0,0695 га, кадастровий номер :001:0029, що підтверджується виданим їй Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 845786 (а.с.24, 38).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2015 року по справі № 495/6691/13-ц визнано житловий будинок № 40-а по вул. Пушкіна у с. Підгірне Білгород-Дністровського району Одеської області сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Виділено ОСОБА_4 та визнано за ним право власності на 49/100 фактичної частки вказаного будинку із зазначенням конкретних приміщень і їх площі. Виділено ОСОБА_5 та визнано за нею право власності на 51/100 фактичної частки вказаного будинку із зазначенням конкретних приміщень і їх площі. Визначено порядок користування земельною ділянкою за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Підгірне, вулиця Пушкіна,40-а згідно першого варіанту судової будівельно-технічної експертизи, виділивши ОСОБА_5 земельну ділянку № 2 площею 1246 кв.м;, ОСОБА_4 земельну ділянку № 1-1 площею 1047 кв.м., 1-2 площею 209 кв.м.; земельна ділянка площею 8 кв.м. залишена в загальному користуванні (а.с.35-37, 60-64).

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на повагу своєї власності,безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтями 319, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, на сьогоднішній день власницею земельної ділянки за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Підгірне, вулиця Пушкіна,40-а, площею 0,0695 га, кадастровий номер :001:0029 є ОСОБА_5, що підтверджується виданим їй Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 845786, що також було підтверджено в судовому засіданні представником позивача та самим відповідачем.

За таких обставин відсутні і будь-які підстави для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартості ? частини вказаної земельної ділянки, оскільки її власником на даний час є саме ОСОБА_5, а рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2015 року було лише визначено порядок користування вказаною земельною ділянкою.

Крім того, ОСОБА_5 просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу ? частини земельної ділянки за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Підгірне, вулиця Пушкіна,40-а, площею 0,0695 га, кадастровий номер :001:0029, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посилаючись на те, що вона направила лист ОСОБА_4 з проханням укласти договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, але він від укладення такого договору та сплати відповідних коштів відмовляється.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частина 2 ст.220 Цивільного кодексу України надає суду право визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір, якщо сторони домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору (недобросовісна сторона). Таке рішення може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. Зміст положень ч.2 дає підстави тлумачити їх таким чином, що вони не поширюються на випадки ухилення від нотаріального посвідчення договору усіх його сторін. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.

Якщо суд задовольнить вимогу добросовісної сторони про дійсність нотаріально не посвідченого договору, то після набрання чинності рішення суду такий договір вважатиметься дійсним з моменту його укладення. Наступне нотаріальне посвідчення такого договору не вимагається. Судове рішення в цьому випадку замінює нотаріальне посвідчення.

Відповідно до розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні зясувати чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218 та 220 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Між тим, в матеріалах справи відсутні, а позивачем та його представником не представлено до суду жодних доказів намагання укласти, укладення або виконання сторонами умов договору купівлі-продажу ? частини земельної ділянки за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Підгірне, вулиця Пушкіна,40-а, площею 0,0695 га, кадастровий номер :001:0029.

Додане до позову ОСОБА_3 «предложение» (а.с.6) не є доказом намагання укласти, укладення або виконання сторонами умов договору купівлі-продажу частини спірної земельної ділянки, так як не містить ні доказів отримання його відповідачем, ні виконання умов відповідного договору, ні взагалі вимоги або прохання укласти такий договір, у звязку з чим відсутні і будь-які докази для визнання такого договору дійсним.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про зупинення її права власності на ? частину земельної ділянки за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Підгірне, вулиця Пушкіна,40-а, площею 0,0695 га, кадастровий номер :001:0029, викладених у заяві про збільшення позовних вимог (а.с.75), то така заява взагалі не містить жодних доводів, обгрунтувань та підстав для задоволення таких вимог.

Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачем і його представником не представлено до суду жодних доказів, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_3 зі сторони ОСОБА_4, які вона просить захистити.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним, стягнення коштів та припинення права власності, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 15-16, 182, 220, 316-317, 319-321, 328, 334, 638, 655, 657 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 157, 197, 208-209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним, стягнення коштів та припинення права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний Одеської області суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко