Справа №580/1605/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Чхайло О. В.
Номер провадження 22-ц/788/1384/16 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В. , Сибільової Л. О. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 16 червня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

про визнання договорів недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 16 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, по суті позовних вимог.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона була ознайомлена з умовами кредитування під час укладення кредитних договорів. Безпідставними також вважає висновки суду, щодо досягнення згоди сторонами з усіх істотних умов кредитного договору, які вона засвідчила особистими підписами в анкетах - заявах на отримання кредиту та безпосередньо в кредитних договорах без складення графіка погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В порушення п.2 ч.І ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим порушив вимоги чинного закону. Зокрема, з виписок наданих банком 16 липня 2015 року та розрахунку по кредитних договорах вбачається, що нарахування відсотків та зарахування відсотків різні суми. При цьому враховуючи, що щомісячні платежі сплачуються щомісяця, однак сума на тіло кредиту чомусь не зараховується. Відомостей позивачу відповідач не надав, а при письмовому зверненні у 2011році, 2013 році відповідач категорично заборонив працівникам банку надавати їй таку інформацію, і під час судового розгляду відповідач не зміг пояснити таке нарахування. Із наданих суду розрахунків судом першої інстанції було встановлено дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, нарахування штрафних санкцій не передбачених кредитними договорами, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях, але судом першої інстанції правова оцінка даній обставині надана не була. Вказує, що графік погашення кредиту їй взагалі не видавався і які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що на її думку, є також несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на розсуд Банку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, яка апеляційну скаргу підтримує з мотивів у ній викладених, пояснення представника ПАТ «КБ «Надра» - Чубур І.Д., яка проти скарги заперечує, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції з урахуванням положень ст.60 ЦПК України, дійшов до висновку про недоведеність належними та допустимими доказами обставин, на які остання посилалася у позові.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам та суд дійшов їх з дотриманням та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра», який мотивувала тим, що 10 травня 2007 року між нею та ВАТ КБ «Надра» був укладений кредитний договір «Автопакет» №11/2007/ за умовами якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 44 380 грн. З кінцевим строком погашення до 09 травня 2012 року. 06 червня 2008 року вона уклала з Банком кредитний договір №07/2008/027025029, отримавши споживчий кредит на суму 44 380 грн. на строк до 05 червня 2011 року. Вважає, що внаслідок підписання зазначених договорів відповідачем були порушені норми чинного законодавства та її права як споживача кредитної послуги, а саме: їй не в повному обсязі була надана інформація про орієнтовну суму вартості кредиту та вартості послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); - протягом багатьох років вона намагалася отримати від банку роздруківку по кредитних договорах, однак її звернення залишилися поза увагою відповідача; по договору «Автопакет» №11/2007/ був силоміць укладений договір страхування між позичальником та страховою компанією СК «Інвестсервіс»; положення договорів про дострокове повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів суперечить нормам законодавства; несправедливими, на її думку, є вимоги договору щодо штрафу у розмірі 10% від суми кредиту; банк нараховує пеню не на суму простроченого зобов'язання, а на всю суму боргу по договору; рішення куди спрямувати грошові кошти і як їх отримувати приймає не власник, а кредитор. Оскільки спірні договори порушують її права та не відповідають вимогам чинного законодавства, просила визнати їх недійсними.

Як вбачається з матеріалів справи та судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір №11/2007/, відповідно умов якого позивач отримала кредит у сумі 44 380,00 грн. зі строком користування до 09 травня 2012 року (а.с. 13-19).

06 червня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір №07/2008/027025029 відповідно якого позивач отримала кредит у сумі 25 000,00 грн. З кінцевим терміном погашення строком до 05 червня 2011 року (а.с. 6-8).

Свою згоду з умовами кредитування позивач засвідчила особистими підписами в анкетах-заявах на отримання кредиту (а.с.71,72) та безпосередньо в самих кредитних договорах № 11/2007/ та № 07/2008/027025029 (а.с. 6-8, 13-19).

Відповідно до вимог ч. ч. 1-2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 14 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048, 1052, 1054, 1055).

Таким чином суд, вирішуючи спір про визнання недійсним договору, встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання відповідних правових наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, правоздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суду позивач не надала належних доказів на підтвердження заявлених вимог, не довела обгрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -