АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м. Київ

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі Горбачовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства Банк «Траст» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Банк «Траст» про визнання недійсним кредитногодоговору,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року,

встановила:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, ІН: НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства Банк «Траст» (м. Київ, вул. С. Струтинського, 8, МФО 380474, ) заборгованість за договором № R011.001-ТЕК.0043053 від 03.04.2014 року в розмірі 113 834,16 грн. та судовий збір у розмірі 1 138,34 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник ПАТ «Банк Траст» проти апеляційної скарги заперечив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку з відповідача.

При цьому суд не знайшов підстав вважати обґрунтованими вимоги за зустрічним позовом.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 03.04.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ Банк «Траст» було укладено кредитний договір № R011.001-ТЕК.0043053.

Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит в сумі 93 000,00 грн.

Процентна ставка за кредитом становила 16,49 % річних.

Щомісячна комісія за супроводження кредиту - 1,79 %.

Пунктом 2.1 умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, які є невід'ємною частиною кредитного договору, встановлено, що договір вважається укладеним з дати акцепту кредитором пропозиції (оферти) клієнта, викладеної в заяві.

Кредит надається клієнту шляхом зарахування суми кредиту на рахунок в дату відкриття рахунку (п. 2.2).

З моменту виконання кредитором умов заяви клієнта - по відкриттю рахунка клієнта та акцепту заяви клієнта, договір вважається укладеним, і у клієнта виникає обов'язок сплачувати відповідні проценти по кредиту (п. 2.3).

Банк свої договірні зобов'язання за кредитним договором №R011.001-ТЕК.0043053 від 03.04.2014 року виконав належним чином.

Надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 93 000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № Loan-52675 від 03.04.2014 року, випискою по особовому рахунку.

Згідно розрахунку станом на 15.01.2015 року заборгованість за кредитним договором №R011.001-ТЕК.0043053 становить 113 834,16 грн. та складається:

- основна сума заборгованостіза кредитом - 90 484,09 грн.,

- відсоткиза фактичне користування кредитом - 6 690,98 грн.,

- комісія за обслуговування кредиту- 9 786,42 грн.,

- пеняза прострочення платежів - 6 872,67 грн.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 4.3 умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по кредиту, кредитор нараховує, а клієнт сплачує йому пеню в розмірі 0,3 % від суми прострочених зобов'язань за кожний день прострочення.

Кредитор має право вимагати від клієнта дострокового виконання зобов'язань по договору у випадку порушення клієнтом своїх зобов'язань по договору (п. 8.6.1 умов).

Колегія суддів вважає обґрунтованими та правильними висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не виконав належним чином умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитна заборгованість нарахована банком не вірно, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначені обставини не підтверджені будь-якими допустимими засобами доказування.

Колегією суддів розрахунок заборгованості перевірено.

Зазначений розрахунок є повним, чітким та зрозумілим. Містить відомості про терміни погашення тіла кредиту і за який період, розмір заборгованості за кредитом та відсоткам, та з якого розміру заборгованості проведено розрахунок пені.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Вирішуючи спір, суд вірно встановив, що позичальник був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить його підпис на оспорюваному правочині.

При цьому, ОСОБА_1 міг відмовитися від його укладення на умовах, запропонованих банком.

Проте позивач не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що оспорюваний договір був укладений позивачем саме на викладених у ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відмовляючи у призначенні почеркознавчої експертизи, колегія суддів виходить з того, що подане клопотання не містить достатніх та переконливих підстав для його задоволення.

В сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами, зокрема частковою сплатою кредиту тощо, підстав вважати, що відповідач за первісним позовом не отримував кредитних коштів, а відтак не підписував кредитний договір, немає.

Доводи апеляційної скарги про вихід суду за межі позовних вимог, колегія суддів оцінює критично, оскільки розмір вимог, заявлених у позовній заяві, відповідає висновкам суду при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Інші доводи також не дають підстав вважати, що при вирішенні спору судом були допущені порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду від 08 вересня 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання неюзаконної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук