АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 серпня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Лапчевської О.Ф.

ПоливачЛ.Д.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року, -

у с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (у подальшому з заявами про зміну позовних вимог) до ОСОБА_3, ПрАТ «СК «Україна» про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди - 115105,74 грн., на відшкодування моральної шкоди - 3000,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 5280,00 грн., судовий збір в розмірі 1270,06 грн., а всього - 124655,74 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача ОСОБА_3 в субсидіарному порядку розмір заподіяної шкоди позивачу, що залишилась непогашеною ПрАТ «СК «Україна».

Відповідач, зокрема, посилається на ті обставини, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення саме з нього коштів на відшкодування шкоди, оскільки позивач не довів факту неотримання страхового відшкодування від ПрАТ «СК «Україна». Зазначив, що особа, на яку покладається обов'язок з відшкодування завданої шкоди в результаті ДТП, відповідно до законодавства, є ПрАТ «СК «Україна». Також зазначив, що суд в рішенні не навів мотиви визначення розміру моральної (немайнової) шкоди. При цьому відповідач вказує, що позивач не надав доказів завдання останньому моральної шкоди.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 подану апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу просив відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Представник ПрАТ «СК «Україна», належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив,

_____________________________________________________

Справа № 752/13055/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/10106/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Плахотнюк К.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 3 грудня 2014 року в м. Києві на перехресті вулиць Горького та Льва Толстого мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Audi», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_8, та автомобіля «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а. с. 9).

Як вбачається з постанови від 23 грудня 2014 року, ОСОБА_3 в судовому засіданні вину у вчиненому ним адміністративному правопорушенні визнав.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дії особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

За даними висновку ТОВ «Експертно-асистуюча компанія «Довіра» складеного 11 грудня 2014 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Audi», державний номерний знак НОМЕР_1, становить 161 681,48 грн., вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу - 140 316,75 грн. (а. с. 10-25).

Відповідно до рахунку-фактури № 60011151 від 26 грудня 2014 року та акту виконаних робіт № 60011151 від 26 грудня 2014 року, вартість ремонту автомобіля «Audi», державний номерний знак НОМЕР_1, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди склала 115 105,74 грн. (а. с. 29-34).

Зазначені кошти були сплачені ОСОБА_2 на рахунок ТОВ «Порше Інтер Авто Україна», що підтверджується квитанціями № 1 від 17 грудня 2014 року на суму 80 795,80 грн. та № 8810 від 26.12.2014 року на суму 34 308,94 грн. (а. с. 35, 36).

Окрім цього, вартість ремонту сидіння у автомобілі «Audi», державний номерний знак НОМЕР_1, склала 1100,00 грн., що підтверджено товарним чеком ФОП ОСОБА_10 від 25 грудня 2014 року (а. с. 37).

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля «Audi», державний номерний знак НОМЕР_1, є позивач ОСОБА_2 (а. с. 24, зворот).

За даними полісу № АІ/0661865 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обов'язкова цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «СК «Україна» на строк з 5 травня 2014 року по 4 травня 2015 року (а. с. 61).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, суд виходив з того, що з винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 115105,74 грн., не зважаючи, що цивільно-правова відповідальність останнього застрахована.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до роз'яснення п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 1 березня 2013 року № 4, за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

З винної особи за регресною вимогою стягується розмір визначеного відшкодування за зобов'язанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах.

Також відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що на відповідачу ОСОБА_3 лежить обов'язок відшкодування на користь ОСОБА_11 матеріальної шкоди в розмірі 115105,74 грн.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 не надав відповідних доказів отримання позивачем страхового відшкодування від ПрАТ «СК «Україна».

Стаття 23 ЦК України гарантує право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, власник автомобіля автомобілі «Audi», державний номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_2 зазнав душевних страждань у зв'язку з пошкодженням її майна,неможливістю нормального користування ним.

З огляду на викладене, виходячи з принципів розумності та справедливості, а також з урахуванням рівня доведеності перед судом обставин заподіяння моральної шкоди позивачу, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача 3000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи зазначений розмір достатнім для компенсації моральних страждань останнього.

Доводи особи, яка подала скаргу, що у суду першої інстанції відсутній обов'язок застосовувати норми права, викладені у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, є безпідставними, оскільки висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами. Підстав для відступлення від такої правової позиції апеляційний суд не вбачає.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії ПрАТ «СК «Україна», з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Позивач погодився з ухваленим рішенням та не оскаржив його.

Судом першої інстанції стягнуто з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 115105,74 грн. Витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 800,00 грн. та 1100,00 грн. вартості ремонту сидіння у автомобілі «Audi», державний номерний знак НОМЕР_1, судом не стягувалися, а тому твердження ОСОБА_3 про стягнення витрат на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 800,00 грн. не відповідає дійсності.

Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5280,00 грн. з огляду на наступне.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

У ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони.

Згідно з роз'ясненнями п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами, внесеними згідно з постановою № 10 від 25 вересня 2015 року) при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З огляду на положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», врахувавши складність та об'єм справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5280,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності ухвалити нове по суті позовних вимог, яким стягнути з відповідача ОСОБА_3 в субсидіарному порядку розмір заподіяної шкоди позивачу, що залишилась непогашеною ПрАТ «СК «Україна», не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та спростовуються наведеним вище.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених статтею 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: О.Ф. Лапчевська

Л.Д. Поливач