Справа № 465/6755/14 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/3484/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представників апелянта ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування, укладений 30 грудня 2004 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 зареєстрований в реєстрі за №7969. В решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_3 рішення оскаржила ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 відмовити повністю. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, також таким, що порушує права та законні інтереси скаржника. Зазначає, що ОСОБА_2 не було залучено як третю сторону до цієї справи, однак оскаржуване рішення безпосередньо впливає на його права та обовязки. Так, на розгляді Сихівського районного суду м. Львова знаходиться справа № 464/11778/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ПП «Сколівські бескиди» про стягнення заборгованості за договором позики і спірний обєкт по даній справі, а саме будівля виробничого корпусу №28, загальною площею 4103 кв.м., яка знаходиться за адресою м. Львів, вул. Героїв УПА, 73 і належить на праві приватної власності ОСОБА_5, знаходиться під арештом, накладеним ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 03.12.2014 року у цій справі №464/11778/14-ц. На підставі Договору позики б/н від 10 червня 2009 року ОСОБА_5 отримала у позику від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 980000 дол. США та зобовязувалась їх повернути до 30 червня 2014 року, однак у зазначений строк ОСОБА_5 порушивши договірні зобовязання, позику не повернула. Крім цього, зазначають, що є достатні підстави вважати, що позов у справі про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, був поданий з метою неправомірного уникнення звернення стягнення на дане майно за рішенням суду у справі про стягнення заборгованості за договором позики, що ставить під загрозу належне виконання рішення суду у цій справі, а також впливає на права ОСОБА_2, що виступає у ній як позивач.

У судове засідання окрім представників особи, що подала апеляційну скаргу та представника відповідача решта особи, що беруть участь у справі (їх представники) не зявлися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України, а також те, що у матеріалах справи наявні письмові заперечення на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_8 ОСОБА_10, а також те, що інтереси особи, що подала апеляційну скаргу та відповідача у судовому засіданні захищали представники.

Клопотання представника позивача ОСОБА_8 ОСОБА_10 про відкладення розгляду справи з посиланням на певні «сімейні обставини», як на причину неможливості участі представника позивача у судовому засіданні колегія суддів вважала безпідставним, оскільки представником позивача жодним чином не вказано про причини неявки у судове засідання, що обєктивно унеможливлювала б участь у судовому засіданні представника позивача. Також відсутні будь-які докази про будь-які обєктивні причини неможливості участі у судовому засіданні самої позивачки чи можливості забезпечення її участі через представника, крім цього колегія суддів зважала на тривалий період часу перебування справи на розгляді у суді апеляційної інстанції, а також те, що в матеріалах справи наявні письмові заперечення на апеляційну скаргу представника позивача із висловленою позицією щодо такої.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників особи, що подала апеляційну скаргу на її підтримання, пояснення представника відповідача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Як вбачається із змісту рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 15, 16, 717-719, 720, 651, 725, 726, 626-628 ЦК України та задовольняючи позов частково, виходив з того, що 30.12.2004 року між позивачем ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір дарування будівлі виробничого корпусу №28 під літ. «Б-3», що на вул. Героїв УПА, 73 у м. Львові, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстровано в державному реєстрі за № 7969. Враховуючи вищенаведене, фактичні обставини правочину, дійсне волевиявлення сторін, що не спростовано в судовому засіданні сторонами, суд вважає, що в задоволенні позову в частині визнання недійсним договір дарування укладений 30 грудня 2004 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 зареєстрований в реєстрі за №7969 задовольнити. В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вимогам закону не відповідає, висновки суду зроблені без повного та всебічного зясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається із матеріалів справи 16.10.2014 року ОСОБА_8 подано у Франківський суд м.Львова позов до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про розірвання договору дарування, укладеного між сторонами 30.12.2004 року. Неодноразово змінюючи та збільшуючи розмір позовних вимог, а також змінивши підстави позову позивач у своїй заяві від 5.05.2015 року остаточно просила: визнати недійсним укладений між сторонами договір дарування від 30.12.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі №7969; зобовязати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 повернути позивачу правовстановлюючий документ договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 14.05.2013 року №2697 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на будівлю виробничого корпусу №28 (реєстраційний номер 810156, номер запису 1773, в книзі 6) від 31.12.2004 року.

Як вказано вище такі позовні вимоги оскаржуваним рішенням суду від 16.07.2015 року задоволено частково.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, зокрема, і матеріалів долучених до апеляційної скарги, 3.12.2014 року ухвалою Сихівського районного суду м.Львова у справі №464/11778/14-ц за позовом ОСОБА_2 до відповідача по даній справі ОСОБА_5, ТзОВ «Сколівські бескиди» про стягнення заборгованості за договором позики, було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на будівлю виробничого корпусу №28, загальною площею 4103 кв.м., яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Героїв УПА, 73 і належить на праві власності ОСОБА_5 та є предметом договору дарування, про визнання недійсним якого просила позивач у даній справі.

Вказана ухвала суду першої інстанції залишена без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18.05.2015 року та є чинною і на даний час.

Зважаючи на вжиття вказаних заходів забезпечення позову, позивачем ОСОБА_2, на думку колегії суддів, з 3.12.2014 року отримано майно в розумінні Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а конкретно законні сподівання на отримання коштів при реалізації вказаного майна у випадку його реалізації через невиконання майбутнього рішення про задоволення позову. Вказане вбачається із розуміння поняття «майно» у практиці Європейського суду з прав людини у ряді справ, зокрема, у справах «Сук проти України» (Заява № 10972/05) рішення від 10 березня 2011 року п. 22; Справа "Кечко проти України" Заява N 63134/00), рішення від 8 листопада 2005 року п. 22; «Федоренко проти України" Заява N 25921/02) рішення від 1 червня 2006 року п.21; справа Cтредч проти Сполученого королівства (Stretch v/ United Kingdom (заява №44277/98), рішення від 24.06.2003 року п. 32.

При цьому суд враховує, що практика (рішення) Європейського суду з прав людини згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Враховуючи вказане, вирішуючи даний спір, суд, зважаючи на позовні вимоги, а саме те, що у випадку задоволення таких відповідач ОСОБА_5 позбавляється права власності на спірний обєкт нерухомості і вказане відповідно нівелює вжиті заходи забезпечення позову ОСОБА_2 (фактично скасовує накладений арешт на згаданий обєкт нерухомості) та фактично здійснюється розпорядження майном, на яке накладено арешт в інтересах ОСОБА_2 та вказане фактично унеможливить виконання майбутнього можливого судового рішення у іншій справі за позовом ОСОБА_2 про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_5 суми боргу, повинен був залучити до участі у справі ОСОБА_2, права та інтереси якого вказаний спір прямо зачіпає.

Про вказане, зокрема, йдеться також і у правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові у справі №6-885цс15 від 3.02.2016 року, прийнятій в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковою до застосування.

Крім цього, зважаючи на те, що апелянт ОСОБА_2 при задоволенні позову фактично позбавляється свого майна в розумінні Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод він повинен був бути залучений до участі у даній справі як відповідач.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції питання про його (апелянта) залучення не вирішувалось та такого залучено до участі у розгляді справи не було, а за його відсутності як особи, на права та інтереси якого рішення по даній справі прямо впливає, як відповідача суд не вправі був вирішувати даний спір, тим більше задовільняти такий, рішення суду першої інстанції як таке, що вимогам закону не відповідає підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Вказаним слід визнати доводи апеляційної скарги обґрунтованими та таку задовольнити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 липня 2015 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_5, з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 в користь держави 487,2 грн. недоплаченого судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 803,88 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_11