Номер провадження: 22-ц/785/6816/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

За участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015р. ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 в якому просила стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти у розмірі 227 250,00 грн., що були сплачені нею за договором купівлі-продажу, укладеного між ними 29.03.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 №983 та судові витрати по справі.

Зазначала, що 29.03.2006р. вона за вказаним договором купівлі-продажу придбала у відповідачки квартиру №60 у буд. №5 корпус А по вул. С.Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі. За придбання квартири вона сплатила відповідачці 227 250,00 грн., еквівалент 45 000 доларів США за курсом НБУ на день отримання ОСОБА_2 грошових коштів, що підтверджується п.7 договору купівлі-продажу від 29.03.2006р., а також попереднім договором купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_2 в агенції нерухомості ПП «Дім Ваших Мрій» 20.03.2006р. Крім того, для можливості виплати відповідачці повної суми коштів за квартиру 29.03.2006р. вона уклала з акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» кредитний договір №ML-502/021/2006 на суму 35 000 доларів США.

Вказана квартира на час укладання вищезазначеного договору купівлі-продажу належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_6 14.03.2006р. та посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 за реєстр. №827. При цьому, право власності ОСОБА_6 на момент укладання даного правочину підтверджувалось заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24.02.2006 р. по справі №2-2863/06 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеська універсальна біржа «Вітязь», про визнання біржового договору купівлі-продажу від 13.07.2005 р. дійсним та визнання права власності на квартиру.

18.12.2007р. вона продала вказану квартиру ОСОБА_9

У звязку зі скасуванням судом правовстановлюючого документа ОСОБА_6 на кв. №60 у буд. №5 корпус А по вул. С.Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі (заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.02.2006 р. по справі №2-2863/08) та стягнення за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2013р. по справі №522/8757/13-ц) з неї на корись ОСОБА_9 грошових коштів за придбання зазначеної квартири, вона, позивачка, має право на повернення шляхом стягнення з ОСОБА_2 коштів, отриманих останньою за недійсним договором купівлі-продажу від 29.03.2006р.

Заочним рішенняПриморського районного суду м. Одеси від 10.05.2016р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 227 250,00 грн., що були сплачені за договором купівлі-продажу квартири, укладеного 29.03. 2006р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстр. №983 та судовій збір на суму 1827,00 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2016р. у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить заочне рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи та неправильне дослідження доказів та їх оцінки.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції не сповістив ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, не врахував, що позивачка пропустила строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову, що позивачка при укладанні правочинів діяла недобросовісно, вдавалася у фальшуванні матеріалів справи, здійснювала махінації з обєктом злочину, які унеможливлювали продаж спірної квартири, що вона не визнавалася потерпілою у кримінальній справі, надала до суду не завірені копії документів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді - доповідача, представників сторін, доводи апеляційної скарги й заперечення проти неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 26.01.2011р. Приморським районним судом м. Одеси, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.11.2011р., було винесене рішення по цивільній справі № 2-1233/11 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_10 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеська універсальна біржа «Вітязь», про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру; за зустрічним позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмеат спору на стороні відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_4, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10, ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем та визнання частково недійсним договору, яким визнано за ОСОБА_10 право власності на кв. №60 в буд. №5 корп. А по вул. Піонерська (колишня - ОСОБА_11) у м. Одесі, та витребувано у ОСОБА_9 зазначену квартиру на користь належного власника ОСОБА_10 шляхом виселення ОСОБА_9 зі спірної квартири. Вказаним рішенням ОСОБА_9 визнано добросовісним набувачем вищевказаної квартири та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_9та ОСОБА_12 в частині ціни договору та визначено ціну договору купівлі-продажу кв. №60 в буд. №5 корп. А по вул. Піонерська у м. Одесі у сумі 368 650 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2011р. у цивільній справі № 2-1233/11 було встановлено, що ОСОБА_8 на праві власності належала кв. №60 у буд. 5 корп. А по вул. Піонерська (ОСОБА_11) в м. Одесі, згідно до свідоцтва про право власності на житло № 1158, виданого ДСК «Чорноморське морське пароплавство» 14.08.1997р. 11.01.2006р. ОСОБА_8 померла. ОСОБА_10, як єдина спадкоємиця своєї тітки ОСОБА_8, після смерті останньої, 17.01.2006р. подала заяву до Шостої одеської державної нотаріальної контори м. Одеси про прийняття спадщини на вищевказану квартиру та після спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини звернулась до нотаріальної контори для її прийняття. В той же час, листом КП «ОМБТІ та РОН» від 21.07.2006р. за вих. №486601-13, було повідомлено, що кв. №60 у буд. №5 корп. А по вул. Піонерська(ОСОБА_11) в м. Одесі за рішенням Малиновського районного суду від 24.02.2006р. перейшла у власність ОСОБА_6, яка в свою чергу продала цю квартиру ОСОБА_2, а остання продала цю квартиру ОСОБА_4

Цим же рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2011р. також було встановлено, що набуття права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру відбулося шляхом підробки договору купівлі-продажу від 13.07.2005р., за змістом якого він був укладений між померлою ОСОБА_8 та ОСОБА_6, відповідно до якого остання набула право власності на кв. №60 у буд. 5 корп. А по вул. Піонерська (ОСОБА_11) в м. Одесі, та який було зареєстровано на Одеській універсальній біржі «Вітязь» за №2005-047С3.

Після цього ОСОБА_6 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності на квартиру, й заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 24.02.2006р. за ОСОБА_6 визнано право власності на кв. №60 у буд. 5 корп. А по вул. Піонерська (ОСОБА_11) в м. Одесі, загальною площею 39,6 кв.м.

14.03.2006р. між ОСОБА_6В та ОСОБА_2 було підписано договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання купила спірну квартиру, при цьому грошові кошти за таке відчуження не передавались. Далі, спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 29.03.2006р.

18.12.2007р. ОСОБА_4 продала ОСОБА_9 спірну квартиру, про що було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстрований в реєстрі за №6352.

Вищезазначені обставини підтверджується вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2008р. по кримінальній справі №1-525/08 та є преюдиційними у цьому спорі у відповідності до ст. 61 ЦПК України. Так, внаслідок шахрайських дій в особливо великих розмірах зі спірною квартирою була порушена кримінальна справа №02.

Відповідно до матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_4 постановою слідчого по ОВС СУ УМВС України в Одеській області від 29.03.2007р., була визнана потерпілою в кримінальній справі №02.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2013р. по справі №522/8757/13-ц задоволено позов ОСОБА_9 до ОСОБА_4, за участю 3-х осіб: ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_2, про стягнення грошової суми, й судом вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 368 650 грн., за визнаним недійсним у частині ціни, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2011р. договором купівлі-продажу спірної квартири від 18.12.2007р., укладений між ОСОБА_9І та ОСОБА_4

На підставі наданих позивачкою ОСОБА_4 письмових доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 у ОСОБА_6 без достатніх правових підстав.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

При цьому суд врахував положення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в частині того, що за змістом ст. 216 ЦК, та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

В своїх узагальненнях практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р. Верховний Суд України зазначив, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину.

У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п. 7 Договору купівлі-продажу квартири укладеного 29.03.2006р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусам Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстр. №983, продаж кв. №60 у буд. №5 корп. А по вул. Сергія Варламова (Піонерська) у м. Одесі був вчинений за 227 250,00 грн., які були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_4 повністю до підписання цього договору.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції визнав обґрунтованою позовну вимогу про стягнення з відповідачки грошових коштів у розмірі 227 250,0 грн., що були сплачені позивачкою за придбання квартири №60 у будинку №5 корп. А по вул. С.Варламова (Піонерська) у м. Одесі відповідно до договору купівлі-продажу від 29.03.2006р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Колегія суддів вважає, що висновок суду про задоволення позову не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Як видно з позовної заяви, ОСОБА_4 з підстав недійсності правочину, правових наслідків недійсності правочину й за правилами ст. 1212 ЦК України просила стягнути з відповідачки на її користь 227 250 грн., сплачених нею за договором купівлі - продажу спірної квартири, укладеного між ними 29.03.2006р.

Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови №9 від 6.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснив, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.,

У п.10 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України вказано, що реституція як спосіб захисту цивільних прав (ч.1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч.1 ст.207, ч.1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання).

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд першої інстанції визнав встановленим, що позивачка на виконання договору купівлі-продажу спірної квартири від 29.03.2006р. сплатила відповідачці 227 2050 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору, що зазначено у п.7 вказаного договору купівлі-продажу, а/с. 5.

Наведене, крім зазначеного договору купівлі-продажуі, підтверджується попереднім договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 агенції нерухомості ПП «Дім Ваших Мрій» 20.03.2006р.

Отже, відповідачка одержала від позивачки гроші за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

За таких обставин, ураховуючи, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, колегія суддів доходить висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилалася позивачка як на підставу позовних вимог. У разі ж виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Матеріалами справи також встановлено, що оспорюваний правочин, укладений 29.03.2006р. між сторонами, в установленому законом порядку не визнано недійсним і відповідного рішення суду про визнання його недійсним немає.

За наявності таких обставин у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову за правилами реституції як спосіб захисту порушеного цивільного права позивачки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги глави 7 ЦПК України щодо судових викликів учасників процесу у судове засідання. Так, суд не сповістив належним чином відповідачку про час та місце розгляду справи, (судова повістка про виклик ОСОБА_15 в судове засідання на 10.05.2016р. їй не була вручена та повернута до суду за закінченням терміну зберігання, а/с.86), чим були порушені її процесуальні права, а також і матеріальні права, а саме: право на застосування позовної давності.

Тому відповідно до п. п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 -317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф.Парапан

ОСОБА_16

ОСОБА_17