Ухвала

іменем україни

07 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., МостовоїГ.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнепромекобуд» до ОСОБА_4, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання недійсним договору поруки,

за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнепромекобуд» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнепромекобуд» - Полюхович В.А. (далі - ТОВ «Рівнепромекобуд») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третьої особи - ТОВ «Український промисловий банк», про визнання недійсним договору поруки.

Посилався на те, що 28 листопада 2008 року між ТОВ «Рівнепромекобуд» (боржник), ОСОБА_4 (поручитель) та ТОВ «Український промисловий банк» (кредитор) укладено договір поруки № 17/Zпор-08-1. Договором поруки передбачено, що поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 17/КВ-08 на відкриття не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 08 лютого 2008 року, укладений між кредитором і боржником, за умовами якого останній зобов'язаний кредитору по 07 лютого 2011 року включно, у порядки, строки та на умовах, встановлених кредитним договором, повернути кредит у розмірі 1 293 692,74 грн. та 762 336,71 дол. США, сплатити проценти за користування ним у розмірі 22 % річних у гривні, 15% річних у доларах США, комісії та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором. Поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність. Від імені боржника ТОВ «Рівнепромекобуд» договір поруки підписаний директором ОСОБА_4, а зі сторони поручителя ОСОБА_4 Пунктом 9 договору поруки передбачено, що у разі виконання поручителем обов'язків боржника по основному зобов'язанню (у тому числі й дострокового), боржник зобов'язується відшкодувати поручителю всі витрати, понесені ним у зв'язку з виконанням умов цього договору. ОСОБА_4 направив ТОВ «Рівнепромекобуд» вимогу відшкодування йому вартості проданого майна і понесених витрат, в рахунок погашення коштів за кредитним договором для забезпечення вимог, за якими укладено спірний договір поруки. Тобто, відповідач намагається отримати від ТОВ «Рівнепромекобуд» кошти нібито пов'язані з використанням оскаржуваного договору поруки. При цьому будь-якого судового рішення про стягнення боргу з ТОВ «Рівнепромекобуд» за кредитним договором на сьогоднішній день немає. Вказане ще раз свідчить про те, що укладаючи 28 листопада 2008 року договір поруки № 17/Zпор-08-1, ОСОБА_4 діяв не в інтересах ТОВ «Рівнепромекобуд», а у своїх власних, маючи таким чином намір в майбутньому стягнути з підприємства кошти, нібито понесені ним в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи викладене, просить визнати недійсним з моменту його укладення договір поруки № 17/Zпор-08-1 від 28 листопада 2008 року, укладений між ТОВ «Український промисловий банк», ОСОБА_4 та ТОВ «Рівнепромекобуд». Судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Рівненського міського суду від 26 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення договорів поруки № 17/Zпор-08-1 від 28 листопада 2008 року, укладений між ТОВ «Український промисловий банк», ОСОБА_4та ТОВ «Рівнепромекобуд». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року рішенняРівненського міського суду від 26 лютого 2015 року скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі директор ТОВ «Рівнепромекобуд» - Полюхович В.А. просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року та залишити в силі рішення Рівненського міського суду від 26 лютого 2015 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилаючись на правову позицію Верховного Суду України від 23 вересня 2014 року у справі № 3-110гс14 виходив з того, що договір поруки від 28 листопада 2008 року укладений всупереч вимогам ч.3 ст. 238 України, оскільки укладений від імені боржника та поручителя однією і тією ж особою, що свідчить про те, що вказана угода була направлена на реалізацію інтересів однієї і тієї ж особи, а саме поручителя ОСОБА_4, що є підставою для визнання цього правочину недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що укладений договір поруки відповідає ст. 627 ЦК України щодо свободи договору: «відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості». Крім того, посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України від 23 вересня 2014 року у справі № 3-110гс14 є неправильним, оскільки вказана правова позиція висловлена у справі щодо правовідносин у сфері оренди: "...спірний договір оренди нежитлового приміщення всупереч вимогам ч. 3 ст. 238 ЦК України було укладено від імені орендодавця та орендаря однією й тією ж особою, тобто договір направлений на реалізацію інтересів однієї особи", а у даному ж випадку кредитний договір і договір поруки укладено між різними сторонами, що виключає реалізацію інтересів однієї особи.

Судом встановлено, що 08 лютого 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ТОВ «Рівнепромекобуд» від імені якого діяв ОСОБА_4 (позичальник) було укладено кредитний договір № 17/КВ-08 на відкриття невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії, згідно умов якого банк відкриває позичальнику невідновлювальну відкличну мультивалютну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти в еквіваленті 5 000 000 гривень 00 коп. строком по 07 лютого 2011 року включно з метою фінансування будівництва житлового будинку з вбудованими приміщеннями по АДРЕСА_1 (а. с. 26-30).

Договорами від 09 квітня 2008 року (№ 1), 05 травня 2008 року (№ 2), 13 травня 2008 року (№ 3), 22 жовтня 2008 року (два договори: № 4, № 5), 08 листопада 2008 року (№ 6), 18 березня 2009 року (№ 7) вносилися зміни та доповнення до кредитного договору від 08 лютого 2008 року, які стосувалися зміни предмета іпотеки (№ 1, № 6, № 7) та процентної ставки та розміру комісії (№ 3, № 4), а також зміни формулювання зміни положень розділу 2 «Умови надання кредиту» та розділу 4 «Умови повернення кредиту, сплати процентів та комісії» (№ 2, № 5, № 6).

В порядку ст. ст. 574-576 ЦК України (із врахуванням договору № 7 про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 17/КВ-08) виконання позичальником зобов'язань забезпечується іпотекою майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершене, яка знаходиться в житловому будинку з вбудованими приміщеннями, що будується за адресою: АДРЕСА_1, а саме: 1) нежитлові приміщення загальною площею 1 199, 61 кв. м., заставною вартістю 8 178 341 гривня 18 коп.; 2) житлові приміщення (квартири) загальною площею 1 814,26 кв. м., заставною вартістю 7 879 331 гривня 18 коп.; 3) майнові права за договором купівлі-продажу від 09 квітня 2008 року, заставною вартістю 5 000 000 гривень 00 коп.

У відповідності до положень ст. 553 ЦК України 28 листопада 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» (кредитор) та ОСОБА_4 (поручитель), ТОВ «Рівнепромекобуд» (боржник) було укладено договір поруки №17/Znop-08-1, згідно п.1 якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 17/КВ-08 від 08 лютого 2008 року (а. с. 3).

02 липня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено договір про передачу активів ТОВ «Укрпромбанк» в рахунок погашення заборгованості, яким регулюються відносини, що пов'язані із заміною кредитора (Укпромбанку) у зобов'язаннях, що виникають із кредитних та забезпечувальних договорів, попередніх договорів (а. с. 60-68).

У відповідності до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (в редакції на момент укладення договору); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Згідно ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Вказана норма встановлює заборону на укладення правочину, в якому один представник одночасно виступає від імені декількох контрагентів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки оспорюваний договір поруки був укладений між кредитором за основним зобов'язанням (на даний час ПАТ «Дельта Банк») та громадянином ОСОБА_4 відповідно до ст. 553 ЦК України, однак боржник ТОВ «Рівнепромекобуд» стороною цього договору не є, оскільки він є стороною основного зобов'язання.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнепромекобуд» відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова