Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/3217/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Колесник С.Г.
Провадження №22-ц/778/1927/16 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого Онищенка Е.А.

Суддів Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

При секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору споживчого кредиту,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору споживчого кредиту.

В обґрунтування позову зазначав, що 02.02.2007 року між ним та Банком був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого він отримав грошові кошти в іноземній валюті в сумі 140 000 швейцарських франків, що на день укладення договору еквівалентно 569 096,78 грн.

Вважає, що договір про надання споживчого кредиту є недійсним, оскільки суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанові Правління НБУ № 168 від 07.05.2007року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», тому що він не був належним чином проінформований про умови кредитування та наслідки його укладення.

Крім того, на момент надання йому кредиту у вигляді відкличної не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, ПАТ «УкрСиббанк» не мало індивідуальної ліцензії НБУ, яка б надавала йому право надавати кредитні кошти у іноземній валюті.

Враховуючи вищевикладене просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту, укладений 02.02.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ним.

В січні 2016 року ОСОБА_3 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог. Просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту, укладений 02.02.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ним; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 02.02.2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ УкрСиббанк»; визнати недійсним договір поруки, укладений 02.02.2007 року між ОСОБА_5 та Пат «УкрСиббанк».

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Статтями 203, 204 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частино 2 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Встановлено, що позивач 22 січня 2007 року звернувся до АКІБ "УкрСиббанк" із заявою в якій просив надати йому кредит в сумі 152600 швейцарських франків для придбання квартири строком на 20 років, зі сплатою процентної ставки в розмірі 7,99% річних. В якості забезпечення повернення кредиту запропонував квартиру АДРЕСА_1 (а.с.43)

02 лютого 2007 року між позивачем та банком укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 на підставі якого банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 140000 швейцарських франків, що еквівалентно 569096,78 грн. по курсу НБУ на день укладання цього договору та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Строк кредитування в терміни визначені умовами договору, але не пізніше 01.02.2027 р., зі сплатою 7,99% річних. Кредит наданий на придбання квартири в забезпечення виконання зобов'язань.

Свобода договору полягає у вільному волевиявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_3 на укладення договору про надання споживчого кредиту № 0 було вільним, жодного тиску з боку контрагента або інших осіб на укладення договорів не виявлено, договори підписані сторонами, а тому ними вільно визначені умови надання кредиту, а також мета кредиту, розмір та строк сплати процентів, тарифи, комісії та всі інші істотні умови, зокрема, щодо відповідальності сторін порядку зміни та припинення дії договору, в договорі зазначені реквізити для зарахування платежів та сплати пені та штрафів за кредитом.

При підписанні договорів та отриманні кредиту від позивача будь-яких заперечень не надходило.

Пунктом 9.13 договору про надання споживчого кредиту зазначено, що підписання даного договору позичальником, тобто позивачем, свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного Договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів". Отже підпис позичальника на Договорі про отримання споживчого кредиту № 0 від 02.02.2007 р. є письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, а також свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування. Таким чином всі вимоги щодо інформування споживача банком були виконані.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Посилання скарги на відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії являються безпідставними, оскільки судом було встановлено, що згідно положень ст.ст. 192, 533 ЦК України, ст. 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 за № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних і індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу - генеральна ліцензія, на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 зазначеного Декрету КМУ.

В Постанові № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладена правова позиція, яка зазначає, що згідно зі ст..99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку, ст.ст. 19, 47 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення у Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" за № 3024-VІ від 15.02.2011 року є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Судом встановлено, що кредитний договір укладався Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" на підставі Банківської ліцензії № 75 від 24 грудня 2001 року та Дозволу НБУ № 75-2 від 19 листопада 2002 року. (ак.с.44, 45-46)

Доводи скарги щодо визнання договору про надання споживчого кредиту № 0 від 02.02.2007р. на підставі ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" недійсним, то заявляючи таку вимогу, позивач не довів обставини, які б давали підстави вважати, що умови договору є несправедливими з наявністю одночасно ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві.

Таким чином вказані та інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: