Справа № 515/275/16-ц
Провадження № 2/515/506/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Тимошенка С.В.

за участю: секретаря Коренчук О.Е.

позивача ОСОБА_1

представників позивача адвокатів ОСОБА_2

ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Татарбунари Одеської області циві- льну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного природного парку «Туз- ловські лимани»

про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

та відшкодування моральної шкоди у звязку з незаконним звільненням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Національного природного парку «Тузловські лимани» (далі НПП «Тузловські лимани»), в якій просив визнати протиправним наказ № 01-К від 04.01. 2016 р. про його звільнення з посади інспектора з охорони природно-заповідного фонду НПП «Тузловські лимани», поновити його на зазначеній посаді, стягнути з відповідача се- редній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2560 грн. та моральну шкоду у вигляді гро- шової компенсації в розмірі 10000 грн, посилаючись на наступні обставини.

На підставі наказу № 57-К від 10.11.2015 р. його було призначено на посаду інспектора з охо- рони природно-заповідного фонду І категорії НПП «Тузловські лимани». 04 січня 2016 року під час проведення засідання з особовим складом НПП «Тузловські лимани» в.о. директора ОСОБА_4 необґрунтовано, без будь-яких доказів звинуватив його у тому, що він пропагандує серед мислив- ців та браконьєрів інформацію про неможливість заборони мисливства в НПП «Тузловські лима- ни», оскільки він не має меж. Перебуваючи в емоційному стані з цих обвинувачень, під їх тиском, керівництво НПП «Тузловські лимани» змусило його написати заяву на звільнення з роботи за власним бажанням, котру він передчасно, без наміру про звільнення написав її, але не підписав. Того ж дня наказом № 01-К в.о. директора НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_4 його було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним та таким, що проведено з порушенням норм діючого трудового законодавства, просив визнати протиправним наказ про його звільнення з займаної по- сади, поновити його на роботі на займаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимуше- ного прогулу у зазначеному розмірі. Крім того, в результаті незаконного звільнення, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, які вимагають зусиль до органі- зації свого життя, втрати засобів до існування та змусило шукати роботу для отримання прибутку, йому заподіяно моральну шкоду, яку просив відшкодувати.

У судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги у повному об- сязі, наполягаючи на їх задоволенні.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, вважаючи їх необгрунтованими та таки- ми, що не підлягають задоволенню, надали заперечення проти позову, згідно яких, 04.01.2016 р. на нараді у кабінеті в.о. директора НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_1 заявив, що хоче звіль- нитися за власним бажанням. Після усної заяви надав заяву про звільнення за власним бажанням. В його присутності в.о. директора ОСОБА_4 було накладено резолюцію «До наказу» і передано для подальшого оформлення провідному фахівцю з кадрів. Оскільки у заяві не було підпису ОСОБА_6, а також мало місце виправлення року написання заяви, то позивача було запрошено з метою здати службове посвідчення та переписати заяву, на що той погодився, але до 14.01.2016 р. так і не зявився, у звязку з чим йому було зателефоновано, а потім направлено офіційний лист з проханням зявитися в адміністрацію НПП «Тузловські лимани» за трудовою книжкою та пере- писати заяву. Тільки 08 лютого поточного року позивач зявився до адміністрації Парку, повернув службове посвідчення, а заяву про звільнення відмовився переписати та не отримав трудову книж- ку.

Заслухавши пояснення і доводи сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши мате- ріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позов- них вимог з огляду на таке.

У судовому засіданні встановлено, і це підтверджується копією трудової книжки (а.с.6), що ОСОБА_7 на підставі наказу № 57-К від 10.11.2015 р. було призначено на посаду інспектора з охорони природно-заповідного фонду І категорії Рибальського природоохоронного науково-дос- лідного відділення НПП «Тузловські лимани».

З копії заяви від 04.01.2016 р. (а.с.104) слідує, що її було написано позивачем на імя в.о. дирек- тора НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_4 з проханням звільнити його з роботи за власним бажан- ням. Але заява не містить підпису позивача.

Факт власноручного виконання зазначеної заяви підтвердив сам позивач, але зазначав, що на- писати цю заяву його змусило керівництво відповідача.

Наказом № 01-К від 04.01.2016 р. в.о. директора НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_4 ОСОБА_8 звільнено з посади інспектора з охорони природно-заповідного фонду І категорії Ри- бальського природоохоронного науково-дослідного відділення НПП «Тузловські лимани», згідно поданої заяви, за власним бажанням (ст.38 КЗ пП України), що вбачається з його копії (а.с.4,103).

Приймаючи рішення про звільнення позивача з займаної посади в НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_4 діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до них, оскільки наказом Міністерст- ва екології та природних ресурсів України № 425-О від 14.12.2015 р. його призначено на посаду виконуючого обовязки директора НПП «Тузловські лимани», що видно з копії наказу (а.с.25).

Як показала свідок ОСОБА_5, яка виконує обовязки заступника директора НПП «Туз- ловські лимани», керівником Парку ОСОБА_4 інспекторам, в числі яких працював ОСОБА_1, було дано доручення перевірити закріплені за ними території Парку та надати докладні про стан справ на них. Всі інспектори, крім позивача, виконали доручення керівника. 04 січня 2016 року на засіданні інспекторів НПП «Тузловські лимани» в.о. директора ОСОБА_4 у ОСОБА_1 вияснювались питання з приводу ігнорування його доручень та причини перебування у ро- бочий час на непідконтрольній території. Позивач розвалився у кріслі, вів себе нахабно і зверхньо. Вона зробила йому з цього приводу зауваження. ОСОБА_1 при всіх заявив, що напише заяву про звільнення з роботи. Ніякого тиску на нього не було. Заяву про звільнення він написав в кабінеті кадрів ОСОБА_9 До 08 лютого поточного року він не приходив до адміністрації па- рку, його шукали, телефонували, але марно. Протягом місяця він не здавав службового посвід- чення.

Згідно показань свідка ОСОБА_10, 18.01.2016 р. вона приступила до виконання обовязків фахівця з кадрів НПП «Тузловські лимани» і їй директор парку доручив офіційно запросити ОСОБА_6, який на телефонні дзвінки не зявлявся, для отримання ним своєї трудової книжки, здачі службового посвідчення. 21 січня цього року було підготовлено лист, який замовною пош- тою надіслали на його одеську адресу. ОСОБА_1 прийшов 11 лютого поточного року і от- римав свою трудову книжку.

Свідчення ОСОБА_10 в частині повідомлення позивача, підтверджується тим, що 21.01.2016 р за вих. № 32/01/29-16 на адресу ОСОБА_1 надсилався лист замовною поштою з пропози- цією прибути до НПП «Тузловські лимани» за трудовою книжкою (а.с.20,21).

Свідок ОСОБА_9 показала, що позивача було прийнято на роботу в НПП «Тузловські лимани» у листопаді 2015 року, нарікань по роботі до нього не було. У січні поточного року в.о. директора ОСОБА_4 провір зібрання колективу, після чого зібрав інспекторів на нараду. Вона про- ходила по коридору та чула голосну розмову на нараді, в основу чувся голос ОСОБА_5 Піс- ля цього через деякий час ОСОБА_4 приніс їй, яка на той час працювала фахівцем з кадрів в НПП «Тузловські лимани», заяву ОСОБА_1 про звільнення з роботи. Вона зауважила, що у заяві немає підпису, але керівник сказав готувати наказ на звільнення позивача. Вона сама занесла ОСОБА_4 наказ після запису у трудову книжку.

Пленум Верховного Суду України у п.12 своєї постанови № 9 від 06. 11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган при- мусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Суд, враховуючи всі обставини справи, оцінюючи приведені докази та приймаючи до уваги зазначені розяснення, вважає, що доводи позивача та його представників про застосування приму- су з боку керівництва НПП «Тузловські лимани» до позивача подати заяву про звільнення з робо- ти не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Вони спростовуються наведеними дока- зами. Крім того, самі дії позивача свідчать про те, що він самостійно, без будь-якого спонукання прийняв рішення про розірвання трудового договору з відповідачем та реалізував його, подавши відповідну заяву про звільнення його з роботи, після цього до роботи він не повертався, ніяких оз- нак наміру поновити зв'язок з НПП «Тузловські лимани» не виявляв, більше того, на численні зап- рошення зявитися до адміністрації Парку для отримання трудової книжки та вирішення інших питань тривалий час не реагував і це сталося тільки 11 лютого поточного року, тобто більше чим через місяць з моменту подання заяви про звільнення.

Крім того, виступаючи 10.02.2016 р. на прес-конференції в УНІАН (м.Київ) разом з колишнім директором НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_11 позивач заявив, що не згоден з методами роботи пана ОСОБА_4 і написав заяву про звільнення за власним бажанням. Його ніхто до звільнення не примушував (носій з відеозаписом прес-конференції в УНІАН /з 24 хв.21 сек./ знаходиться на а.с.105).

Зазначене також свідчить про вільне волевиявлення позивача у прийнятті рішення про розір- вання з відповідачем трудового договору.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона по- силається як на підставу своїх вимог і заперечень…

Проте позивачем не надано суду необхідних та достатніх обєктивних доказів, на підставі яких можливо задоволення його позовних вимог, а судом їх не добуто.

Тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки судом не вс- тановлено порушень норм діючого трудового законодавства при звільненні позивача з роботи.

Суд не може погодитись з доводами позивача та його представників про те, що при звільненні позивача було проведено з порушенням норм діючого трудового законодавства, зокрема: а) не бу- ло витримано роботодавцем попереджувального терміну позивача звільнено до спливу 2-х тиж- невого строку; б) його звільнено на підставі заяви про звільнення без його підпису, виходячи з нас- тупного.

Статтею 36 КЗпП України передбачено підстави припинення трудового договору, зокрема, ро- зірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39).

Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена не- можливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість…), власник або уповноважений ним орган повинен розірва- ти трудовий договір у строк, про який просить працівник.

З приведеної норми слідує, що на працівника покладено обовязок в разі розірвання трудового договору за власним бажанням попередити про це роботодавця за два тижні. Цей строк необхід- ний для відшукання заміни працівнику, який бажає звільнитись, та вирішення інших питань з ме- тою запобігти негативним наслідкам для роботодавця у звязку зі звільненням працівника.

Але законодавець не покладає на власника або уповноважений ним орган обовязку розірвання трудового договору тільки після спливу зазначеного строку. Роботодавець може розірвати трудо- вий договір за власним бажанням працівника, не чекаючи спливу двохтижневого строку.

Згаданою нормою Закону передбачені поважні причини звільнення за власним бажанням, коли власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який про- сить працівник.

Але якщо звільнення за власним бажанням не повязано ні з однією з перерахованих поважних причин, то воно вважається здійсненим без поважних причин.

У своїй заяві позивач просив звільнити його за власним бажанням, не зазначивши строк такого звільнення, тільки вказавши дату написання заяви. Тобто, про поважність причини звільнення по- зивача у заяві не йшлося. Йому необхідно було звільнитися з причини, на якій він наголосив у своєму виступі на прес-конференції в УНІАН, зазначивши, що не згоден з методами роботи ке- рівника Парку і написав заяву про звільнення за власним бажанням.

Що стосується відсутності підпису позивача на поданій ним заяві про звільнення.

Згідно ч.7 ст.5 Закону України «Про звернення громадян», у зверненні має бути зазначено пріз- вище, імя, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зау- важення, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути під- писано заявником (заявниками) із зазначенням дати.

А як передбачено ч.1 ст.8 зазначеного Закону, письмове звернення без зазначення місця про- живання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, являється анонімним і розгляду не підлягає.

Аналізуючи зміст заяви позивача про звільнення, слід відмітити, що вона адресована в.о. дирек- тора НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_4 з зазначенням посади, прізвища та ініціалів заявника, в ній зазначено суть заяви прохання звільнити за власним бажанням та дату.

І хоча заява не підписана автором, але він відомий, судом це встановлено з достовірністю, він сам підтвердив своє авторство даного звернення, заяву ним викладено власноруч, тому у суду від- сутні жодні сумніви щодо того, що заява написана позивачем. І хоча документ має бути підпи- саний особою, що його склала, але в даному конкретному випадку та обставина, що на заяві про звільнення відсутній підпис позивача, не є суттєвою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.36, 38, 233 КЗпП України, постановою Пленуму Вер- ховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів»" із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №№ 4,18,15 відпо- відно від 01.04.1994 р., 26.10.1995 р., 25.05.1998 р., ст.ст.58-60, 208, 209, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у позові ОСОБА_1 до Національного природного парку «Туз- ловські лимани» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у звязку з незаконним звільненням.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Тимошенко