Справа № 175/2089/16-ц
Провадження № 2/175/837/16
Справа №175/2089/16-ц
Провадження №2/175/837/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2016 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Борисова С.А.

за участю секретаря Єльшиної А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 5 000,00 грн. у рахунок відшкодування шкоди, завданої систематичними, протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю начальника відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 та державного виконавця державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_3.

Представник Державної казначейської служби України у судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити у звязку з його необґрунтованістю.

Представник Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити у звязку з його необґрунтованістю.

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ЦПК України).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011, яке набрало законної сили 11.12.2012, позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача задоволено частково, зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до договору №ДК 06/12-10 від 02.12.2010 та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів.

21.01.2013 року на виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області виданий виконавчий лист.

11.02.2013 року постановою старшого державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження №36445964 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 про зобов'язання фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 вчинити певні дії на користь ОСОБА_1 є рішенням немайнового характеру, і, відповідно до ч. 2 ст. ЗО Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець був зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання вказаного рішення суду - у двомісячний строк із дати відкриття виконавчого провадження.

Як пояснив позивач у судовому засіданні, усупереч вимогам ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» старший державний виконавець Кіровського ВДВС ОСОБА_5 не вжив жодних заходів примусового характеру до ОСОБА_4 (боржник), у результаті чого, за період із 11.02.2013 року по 18.09.2014 року на протязі 19 (дев'ятнадцять) календарних місяців, коли виконавче провадження №36445964 перебувало у провадженні Кіровського ВДВС, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 так і не було виконано.

У подальшому, 18.09.2014 року постановою головного державного виконавця Кіровського ВДВС ОСОБА_6 виконавче провадження №36445964 було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», і в той же день, 18.09.2014, виконавчий лист по справі №2-6510/2011 направлений до ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області для подальшого примусового виконання по територіальності - за місцем проживання ОСОБА_1 (стягувач у виконавчому провадженні).

02.10.2014 року на підставі виконавчого листа по справі №2-6510/2011, який надійшов із Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, постановою державного виконавця відділу ДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_3 було відкрите виконавче провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011.

Так, 02.10.2014 року державний виконавець ВДВС ОСОБА_3, відкривши виконавче провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 усупереч вимогам ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», не встановив ОСОБА_4О.(боржник) строк для самостійного виконання вказаного рішення суду.

05.11.2014 року державний виконавець ВДВС ОСОБА_3 та начальник ВДВС ОСОБА_2 прийняли постанову про закінчення виконавчого провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, позивач звернув увагу суду на той факт, що виконавче провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011, закінчено раніше двохмісячного строку для його виконання, встановленого ч. 2 ст. ЗО Закону України «Про виконавче провадження».

У подальшому, як пояснив позивач у судовому засіданні, постанова державного виконавця ВДВС ОСОБА_3 від 05.11.2014 про закінчення виконавчого провадження №44936519 була ним оскаржена до начальника ВДВС ОСОБА_2, який у свою чергу постановою від 28.11.2014 року відмовив у задоволенні його скарги. Також позивачем оскаржено постанову від 28.11.2014 року. 12.01.2015 року за результатами розгляду його скарги від 20.12.2014 та перевірки виконавчого провадження №44936519 начальник управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_7 прийняв постанову №113/10/1/2014, відповідно до якої постанова начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції Дзіжка Р.Ю. від 28.11.2014 скасована та дії державного виконавця ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_8 визнати такими, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження»; зобов'язано начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції Дзіжка Р.Ю. привести виконавче провадження №44936519 у відповідність до вимог чинного законодавства.

У постанові начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_7 №113/10/1/2014 від 12.01.2015 прямо зазначено: «... 02.10.2014 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ... У вказаній постанові державним виконавцем, в порушення вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», не було вказано строк для самостійного виконання боржником рішення суду», «За результатами розгляду даної скарги начальником відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 28.11.2014 винесена постанова, якою в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. При цьому, не надано оцінки факту ненадання державним виконавцем строку для самостійного виконання боржником рішення суду».

Далі, 23.01.2015 року на виконання постанови начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_7 №113/10/1/2014 від 12.01.2015, начальник ВДВС ОСОБА_2 прийняв постанову без номера, відповідно до якої скасував постанову державного виконавця ВДВС ОСОБА_3 від 05.11.2014 про закінчення виконавчого провадження №44936519.

У цей же день, 23.01.2015 року постановою державного виконавця ВДВС ОСОБА_3 виконавче провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 було відновлено і залишається невиконаним по сьогоднішній день.

23.02.2015 року позивач як стягувач у виконавчому провадженні №44936519, направив до ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції рекомендованим листом скаргу «На бездіяльність державного виконавця Біляковського О.М.» та скаргу «На постанови державного виконавця Біляковського О.М. від 27.10.2014 та 05.11.2014».

Відповідно до ч. 8 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» скарга, подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду. Скарга, подана без додержання вимог, викладених у частині шостій цієї статті, розглядається начальником відділу в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян» (393/96-ВР)».

Крім цього, відповідно до ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

09.11.2015 року, як стягувач у виконавчому провадженні №44936519, відповідно до вимог ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», позивач звернувся до начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_7 зі скаргою на бездіяльність начальника ВДВС ОСОБА_2, який відмовився розглянути дві його скарги від 23.02.2015 у виконавчому провадженні №44936519.

26.11.2015 року за результатами розгляду його скарги від 09.11.2015 року та перевірки виконавчого провадження №44936519 начальник управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_7 прийняв постанову №61/10/1/2015, відповідно до якої постановив дії заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції - начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 щодо розгляду скарг ОСОБА_1 від 23.02.2015, зареєстрованих у ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції 02.03.2015 за вх. №0-16/8 та №0-17/8 у виконавчому провадженні №44936519, визнати такими, що вчинені без дотримання вимог ст. 82, ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу X Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012; зобов'язати заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції - начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 належним чином розглянути скарги ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №44936519.

Крім цього, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 року по справі №2-6522/2011, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.09.2012, позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця Петрової О.О. про захист прав споживача задоволений частково, зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до Договору №ДК 05/12-10 від 02.12.2010 та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів.

08.10.2012 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області на виконання вищезазначеного рішення суду був виданий виконавчий лист №2-6522/2011.

26.11.2012 року постановою старшого державного виконавця Кіровського ВДВС ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження №35337430 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011 про зобов'язання фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 вчинити певні дії на користь ОСОБА_1 є рішенням немайнового характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Однак, усупереч вимогам ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» старший державний виконавець Кіровського ВДВС ОСОБА_5 не вжив жодних заходів примусового характеру до ОСОБА_4 (боржник), у результаті чого, за період із 26.11.2012 року по 18.09.2014 року на протязі 22 (двадцять два) календарних місяців, коли виконавче провадження №35337430 перебувало у провадженні Кіровського ВДВС, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011 так і не було виконано.

У подальшому, 18.09.2014 року постановою головного державного виконавця Кіровського ВДВС ОСОБА_6 виконавче провадження №35337430 було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», і в той же день, 18.09.2014, виконавчий лист по справі №2-6522/2011 був направлений до ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області для подальшого примусового виконання по територіальності - за місцем проживання ОСОБА_1 (стягувач у виконавчому провадженні).

02.10.2014 року на підставі виконавчого листа по справі №2-6522/2011, який надійшов із Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, постановою державного виконавця відділу ДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_3 було відкрите виконавче провадження №44936256 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011.

У постанові начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_7 №114/10/1/2014 від 12.01.2015 зазначено: «... 02.10.2014 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ... У вказаній постанові державним виконавцем, в порушення вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», не було вказано строк для самостійного виконання боржником рішення суду», «За результатами розгляду даної скарги начальником відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 28.11.2014 винесена постанова, якою в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. При цьому, не надано оцінки факту ненадання державним виконавцем строку для самостійного виконання боржником рішення суду».

23.01.2015 року на виконання постанови начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_7 №114/10/1/2014 від 12.01.2015, начальник ВДВС ОСОБА_2 прийняв постанову без номера, відповідно до якої скасував постанову державного виконавця ВДВС ОСОБА_3 від 05.11.2014 про закінчення виконавчого провадження №44936256.

У цей же день, 23.01.2015 року постановою державного виконавця ВДВС ОСОБА_3 виконавче провадження №44936256 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011 було відновлено.

23.02.2015 року як стягувач у виконавчому провадженні №44936256, позивач звернувся до начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 зі скаргою на дві незаконні постанови державного виконавця Біляковського О.М. від 27.10.2014 та від 05.11.2014.

19.11.2015 року за результатами розгляду моєї скарги від 30.10.2015 та результатами перевірки виконавчого провадження №44936256, заступник начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальник управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_7 прийняв постанову №58/10/1/2015 від 19.11.2015, відповідно до якої постановив дії заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції - начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 23.02.2015, зареєстрованої у ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції 02.03.2015 за вх. №0-18/8, визнати такими, що вчинені без дотримання вимог ст. 82, ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу X Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.004.2012; зобов'язати заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції -начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 належним чином розглянути скаргу ОСОБА_1 від 23.02.2015, що зареєстрована у ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції 02.03.2015 за вх. №0-18/8, у відповідності до вимог ст. 82, ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», про що винести відповідну постанову, копію якої направити ОСОБА_1 та до управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області в строк до 27.11.2015.

07.10.2015 року на підставі ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», як стягувач у виконавчому провадженні №44936256, позивач звернувся до начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції ОСОБА_7 зі скаргою на бездіяльність начальника ВДВС ОСОБА_2 щодо неналежного розгляду моєї скарги від 21.09.2015 у виконавчому провадженні №44936256.

27.10.2015 року за результатами розгляду скарги від 21.09.2015 та результатами перевірки виконавчого провадження №44936256, заступник начальника управління - начальник відділу організації та контролю за виконанням рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_9 прийняла постанову №54/10/2/2015, відповідно до якої постановила дії заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції - начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 21.09.2015 визнати такими, що вчинені без дотримання вимог ст. 82, ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов'язати заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції - начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 розглянути скаргу ОСОБА_1 від 21.09.2015 у відповідності до вимог ст. 82, ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», про що винести відповідну постанову, копію якої направити ОСОБА_1 та до управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області.

Як пояснив позивач у судовому засіданні, у результаті вчинення посадовими особами ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції: начальником ВДВС ОСОБА_2 та державним виконавцем Біляковським О.М. вищенаведених систематичних, тривалих, неправомірних рішень, дій та бездіяльності у виконавчих провадженнях: №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011, №44936256 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011, йому як стягувачу у вказаних виконавчих провадженнях, завдано моральної шкоди в розмірі 5 000,00 (п'ять тисяч) грн.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Так, згідно ч.1 ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Така шкода, виходячи з п.1 та п.2 ч.2 ст. 23 Цивільного Кодексу України може проявлятися у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно ч.4 ст. 23 Цивільного Кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення (ч.1 ст. 276 Цивільного Кодексу України).

Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (ч.2 ст. 276 Цивільного Кодексу України). Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (ст. 280 Цивільного Кодексу України).

Частиною 1 ст. 1167 Цивільного Кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів».

Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (2135-12). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

06.02.2013 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 №845».

Зазначена постанова прийнята у зв'язку із приведенням постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ» (далі - Порядок) у відповідність із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відповідно до пункту 41 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.10.2001 по справі №1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 №6 «Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби».

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 по справі №6-48цс13 «При відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу».

Згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди сама по собі констатація встановлених судом порушень - не може становити достатньої сатисфакції.

Так, відповідно до п. 63 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Тре-губенко проти України» від 02 листопада 2004 року: «Суд дотримується точки зору, що заявник зазнав моральних страждань в результаті визнаних Судом порушень, а саме по собі визнання, на думку Суду, не може вважатися достатньою компенсацією».

Згідно із п. 61 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року: «Стосовно вимоги відшкодування моральної шкоди Суд вбачає, що заявник зазнав певної моральної шкоди в результаті встановлених порушень, констатація яких сама по собі не може становити достатньої сатисфакції (див. рішення у справі «Трегубенко проти України», п. 63).

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 №6 «Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби».

Суд приходить до висновку про наявність у позивача на протязі тривалого періоду часу моральних переживань, оскільки у результати вищезазначених систематичних, протиправних, умисних рішень, дій та бездіяльності начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 та державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_10 позивач постійно перебував в стресовій ситуації, постійно змушений докладати надмірних зусиль, витрачати свій час, щоб примусити начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 та державного виконавця ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_3 вчинити ті дії, які начальник ВДВС ОСОБА_2 та державний виконавець ОСОБА_3 були зобов'язані виконати відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Всі ці обставини негативно сказались на моральному стані позивача.

Однак, керуючись принципами розумності та справедливості, суд вважає доцільним та достатнім стягненню моральної шкоди у розмірі 3 000 грн., яка реально відображає характер, глубину та тривалість душевних, емоційних та моральних страждань, які переніс позивач.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 7, 10, 11, 27, 31, 57, 60, 88, 215, 223 ЦПК України, ст. ст. 4, 14, 15, 16, 23, 276, 280, 1167 1173 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України (, юридична адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, 52005) 3 000,00 грн. у рахунок відшкодування шкоди, завданої систематичними, протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю начальника відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_2 та державного виконавця державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_3.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд цивільної справи віднести за рахунок Держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.А. Борисов