Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №331/5484/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Провадження №22-ц/778/1765/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2

секретаря Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та про повернення у попередній стан,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 24.06.1999 року між нею та відповідачем було укладено шлюб.

Під час перебування сторін у шлюбі був придбаний автомобіль ВАЗ 211440, червоного кольору, 2008 року випуску, кузов ХТА №6231, двигун №18, державний номер АР0389, який був зареєстрований за ОСОБА_5.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу позивачка змінила прізвище з «Крицька» на «Пантюх».

У 2015 році позивачка звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна та під час ознайомлення із матеріалами справи дізналась, що 31.10.2014 року вказаний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_6, тобто відповідач, ще перебуваючи у шлюбі без відома позивачки розпорядився спільним майном, уклавши без її згоди договір купівлі-продажу, за яким право власності на автомобіль ВАЗ 211440, червоного кольору, 2008 року випуску, кузов ХТА №6231, двигун №18, державний номер АР0389 перейшло до відповідача ОСОБА_6.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 31.10.2014 року, за яким ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 автомобіль ВАЗ 211440, червоного кольору, 2008 року випуску, кузов ХТА №6231, двигун №18, державний номер АР0389;

повернути сторони в попередній стан: скасувати державну реєстрацію зазначеного автомобіля за ОСОБА_6, зареєструвати автомобіль за ОСОБА_5;

стягнути з ОСОБА_5 на її користь судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, вирішити питання щодо судових витрат.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не зявилися до апеляційного суду, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки) (а.с. 126, 127).

Причини неявки в судове засідання не повідомили, будь яких письмових клопотань, у тому числі і про перенесення розгляду справи, заперечень або пояснень по справі від них не надходило.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що відповідач ОСОБА_5 без її згоди продав придбаний у період шлюбу спірний автомобіль, що підтверджується довідкою-рахунком.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання ( ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Сторони зобовязані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Установлено, що сторони з 24 квітня 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2014 року (а.с.5, 9).

За період шлюбу, згідно договору купівлі-продажу автомобіля в кредит №648 від 03.09.2008 року, укладеного між ТОВ «Капітал-Авто» та ОСОБА_5, сторонами був придбаний автомобіль ВАЗ 21144, 2008 року випуску, червоного кольору, кузов №84686231 (а.с.6-8).

Згідно довідки-рахунку серії ВІА №819974 від 29.10.2014 року та заяви ОСОБА_6 №51072832 від 30.10.2014 року вбачається, що ОСОБА_5 продав названий автомобіль ОСОБА_6 та на час вирішення даного спору спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6, вартість автомобіля склала 49 213 грн. (а.с.69-73).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

Частиною 2 та 3 цієї статті передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Разом із тим, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15.

Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розяснено про рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15.

З матеріалів справи вбачається, що правочин, який позивачкою оспорюється був укладений в період перебування позивачки та відповідача ОСОБА_5 у шлюбі, а тому набувач на час придбання спірного автомобілю не знала та не могла знати про те, що згоду позивачка на відчуження спірного автомобіля не надавала.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції повно і всебічно зясував обставини по справі, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінив докази, які були досліджені в судовому засіданні обґрунтовано виходив з того, що підстав для визнання недійсним правочину з відчуження спільного сумісного майна подружжя без згоди одного з подружжя відсутні, проте позивачка має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції та для ухвалення нового рішення по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_2