АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1857/15-ц 22-ц/774/2079/К/16
Справа № 210/1857/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2079/К/16 Скотар Р.Є.
Категорія - 5(І) Доповідач - Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

09 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Чубіної А.В.

за участю: позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 13 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, треті особи Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, Дзержинський районний відділ в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про позбавлення права користування квартирою і усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 про позбавлення права користування квартирою і усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном.

В обґрунтування позову зазначили, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1, в якій станом на теперішній час значиться зареєстрованою спільна донька позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, шлюб між якими розірвано у 2012 році. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 дитина в квартирі не мешкає, а мешкає разом з матір'ю у належній їй на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_2.

Посилаючись на зазначені обставини, а також те, що реєстрація неповнолітньої ОСОБА_6 у квартирі, що належить позивачам створює перешкоди у її користуванні, в тому числі й в частині оплати комунальних послуг за зареєстрованою неповнолітньою ОСОБА_6, яка в ній не мешкає, уточнивши позовні вимоги позивачі просили суд позбавити неповнолітню ОСОБА_6 права користування квартирою АДРЕСА_1 та усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні їх власністю шляхом зняття з реєстрації неповнолітньої дитини ОСОБА_6 і реєстрації її по місцю проживання матері за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 13 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції не врахував наявність підстав для позбавлення неповнолітньої ОСОБА_6 право користування спірною квартирою з огляду на факт її проживання разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2, яка є власником 2/3 частини вказаного житла та припинення сімейних відносин після розірвання шлюбу між батьками дитини. Також, послалася на те, що з січня 2014 року її син - позивач у справі ОСОБА_3 у спірній квартирі не мешкає, а створив іншу сім'ю й проживає за іншою адресою, а тому дитина не може бути зареєстрована там, де не проживає її батько, в той час як вона, як власник житла, повинна нести витрати з його утримання, витрачаючи на це всю свою мізерну пенсію. Порушення норм процесуального права судом першої інстанції вбачає у не розгляді судом її клопотання про притягнення представників відповідача до адміністративної відповідальності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5, починаючи з 17.07.1999 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26.11.2012 року.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12), яка з народження значиться зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.11).

Квартира АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю позивачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожному з яких належить по 1/2 її частині. (а.с.7,8).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався ст. 405 ЦК України й виходив з того, що право користування спірним житловим приміщенням малолітня ОСОБА_6 не втратила, що обумовлено поважністю причин її не проживання за місцем своєї реєстрації, оскільки її батьки шлюб розірвали, між ними склалися неприязні стосунки, у зв'язку з чим вона не має можливості постійно проживати в квартирі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать, зокрема дружина власника, їх діти та батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 є позивачі у справі - ОСОБА_2 та її син - ОСОБА_3 (а.с. 7,8).

Згідно з положеннями ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР спільна від шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 малолітня дитина - ОСОБА_6 є членом сімї позивача ОСОБА_3 й при вселенні її до частини квартири, власником якої є позивач ОСОБА_3, набула права користування цією частиною квартири.

Спір між сторонами виник з приводу наявності у малолітньої дитини права користування квартирою, в якій вона зареєстрована, співвласником якої є її батько - позивач ОСОБА_3

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним

місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пункт 10 вказаної постанови визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Таким чином, виходячи з аналізу ст. 405 ЦК України у взаємозв'язку з роз'ясненнями, наведеними Пленумом Верховного Суду України, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню судом підлягає як дотримання порядку вселення останнього, встановлення того, чи було це приміщення постійним місцем його проживання, так і з'ясування строку його відсутності, поважність причини такої відсутності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що малолітня дитина ОСОБА_6 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з моменту її народження зі згоди позивача й проживала там разом з батьком та матір'ю до моменту розірвання шлюбу між ними й після розірвання шлюбу мешкає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Встановивши, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні стосунки й малолітня дитина не має можливості проживати у спірній квартирі, оскільки з урахуванням її віку вона не може самостійно обирати місце проживання й змушена проживати за місцем проживання своєї матері, колегія суддів ввжає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин не проживання останньої в квартирі АДРЕСА_1 та наявність в неї станом на теперішній час права на користування квартирою нарівні з її співвласником- батьком ОСОБА_3, що передбачено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про те, що у зв'язку з розірванням шлюбу між її сином ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 припинилися сімейні стосунки, а тому їхня дитина втратила право користування спірним житлом протирічать положенням ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР.

Не може погодитися колегія суддів й з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про відсутність у дитини права на користування спірним житлом лише з тих підстав, що вона мешкає за місцем проживання своєї матері, яка є власником частини житла й повинна бути там зареєстрована, оскільки позивач ОСОБА_3 є батьком дитини й нарівні з його матір'ю відповідачкою у справі - ОСОБА_5 має такі ж права та обов'язки щодо дитини, в тому числі й щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є.

При цьому, колегія суддів враховує, що в матеріалах справи відсутні докази щодо права користування дитини іншим житлом, окрім того, в якому вона зареєстрована, або ж досягнення між батьками домовленості щодо визначення місця проживання дитиною за місцем проживання її матері.

Сам по собі факт не проживання батька дитини - позивача ОСОБА_3 з січня 2014 року у спірній квартирі не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини.

Крім того, на думку колегії суддів зберігання права користування житловим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому визначити свої місце проживання самостійно у відповідності до положень ч.4 ст. 29 ЦК України.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на усунення перешкод в розпорядженні власністю, колегія суддів до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів того, яким чином реєстрація малолітньої ОСОБА_6 перешкоджає позивачу ОСОБА_2 в реалізації свого права власності на належну їй на праві власності частину квартири, в матеріалах справи не знайдено. Не надано таких доказів позивачем ОСОБА_2 й суду апеляційної інстанції.

Натомість, апелянт до органу опіки та піклування щодо зняття з реєстрації та надання дозволу на продаж квартири не зверталася.

Що ж до доводів апеляційної скарги про сплату комунальних послуг на утримання житла виключно нею, то вказане не може бути підставою для позбавлення права на житло малолітньої дитини, власником частини якого є батько останньої, який у відповідності до положень ст. 360 ЦК України несе нарівні з іншим співвласником тягар утримання житла відповідно до своєї частки.

Інші доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, є несуттєвими, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги й залишення без змін рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 13 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

В.П. Зубакова