02.08.2016 Єдиний унікальний № 371/629/16-ц
Миронівський районний суд Київської області
Провадження № 2 /371/ 359 /16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2016 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Поліщука А.С.,

при секретарі Січкаренко Я.О.,

за участі

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернулася представник позивача ОСОБА_2 та просила суд:

присудити аліменти на утримання дитини у розмірі 1000 гривень щомісячно та за минулий час, починаючи з 01 листопада 2014 року;

надати дозвіл на виїзд дитини з матірю за кордон.

Позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів обґрунтована тим, що сторони мають спільну дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем, окремо від відповідача. Відповідач з часу вагітності позивача по теперішній час не надає жодної матеріальної допомоги для виховання та розвитку дитини, а тому на підставі ст. ст. 141, 180, 184 Сімейного кодексу України вона має право на отримання аліментів.

Позовна вимога про надання дозволу на виїзд ОСОБА_4 за кордон з матірю, обґрунтована тим, що відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд доньки за кордон.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, повідомив суд, що готовий сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі 1/3 частки його заробітку, оскільки він є працюючою особою та має постійне джерело доходів.

Проти задоволення позовної вимоги про надання судом дозволу на виїзд його дитини за кордон заперечував, оскільки це буде порушувати його право на спілкування з дитиною.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, зважаючи на наступне.

Між позивачем та відповідачем 24 грудня 2011 року укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів виконкому Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області зроблено актовий запис № 6 (а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-БК № 353491, виданого 05 липня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві, 24 червня 2013 року народилася ОСОБА_4, батьком якої є ОСОБА_3, а матірю ОСОБА_1 (а.с. 8).

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 лютого 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Рішення суду набрало законної сили 04 березня 2015 року (а.с. 9).

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

За таких обставин, суд приходить до висновку що між позивачем та відповідачем з 24 грудня 2011 року по 04 березня 2015 року існували сімейні шлюбні відносини, під час яких народилася ОСОБА_4, якій на час розгляду справи виповнилося три роки.

Статтею 5 Сімейного кодексу України визначено, що держава охороняє сімю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сімї.

Моральне виховання та матеріальне утримання дітей є одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає з усталених моральних принципів суспільства й чинного законодавства. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання.

Цей обовязок закріплений у ст.ст. 51, 52 Конституції України, ст.ст. 180-201 Сімейного кодексу України.

На підставі положень статті 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду.

До розгляду справи судом, сторонами не досягнуто домовленості щодо розміру аліментів на утримання доньки. В даний час їхня донька проживає з позивачем та перебуває на її утриманні.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України за № 789-XII від 27.02.1991 року, закріплено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Сімейний кодекс України містить положення щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька.

Оскільки обовязки по утриманню дитини батьки несуть спільно, домовленості щодо розміру аліментів сторони не досягли, то з відповідача, який є працездатною особою та працює на посаді оператора заправних станцій ТОВ «ОСОБА_2 ОІЛ» (а.с. 43), аліменти підлягають стягненню у примусовому порядку в частці від його заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За правилами статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідач не повідомив суд про наявність обставин, передбачених ст. 182 Сімейного кодексу України, які мають братися судом до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину, зокрема щодо його незадовільного стану здоровя, непрацездатної дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно з довідкою ТОВ «ОСОБА_2 ОІЛ» відповідач працює на посаді оператора заправних станцій та отримує заробітну плату (без урахування податків), яка в січні 2016 року становила 1875 гривень, в лютому 2016 року становила 1760 гривень, в березні 2016 року становила 1768 гривень, в квітні 2016 року становила 1763 гривень, в травні 2016 року становила 1879 гривень (а.с. 43).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2016 року - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1550 гривень.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (ст. 1 ЗУ «Про прожитковий мінімум»).

Тобто державою Україна визнано, що дохід в розмір з 1 січня 2016 року - 1378 гривень, а з 1 травня - 1450 гривень дає змогу працездатній особі забезпечити своє життя на рівні необхідному для нормального функціонування організму, збереження здоровя, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб людини.

ОСОБА_3 в 2016 році отримував дохід, який в січні перевищив мінімальний прожитковий мінімум на одну працездатну особу на 497 гривень (1875-1378=497), в лютому на 382 гривень (1760-1378=382), в березні на 390 гривень (1768-1378=390), в квітні на 385 гривень (1763-1378=385), в травні на 429 гривень (1879-1450=429).

Таким чином стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1000 гривень призведе до зменшення його доходу, який у такому разі буде значно нижчим за прожитковий мінімум, який дає змогу працездатній особі забезпечити свій достатній рівень життя для нормального функціонування організму, збереження здоровя, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб людини.

За таких обставин, оскільки відповідач має постійне місце роботи та заробіток, суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на утримання його дочки в розмірі 1/3 частини усіх видів його доходів (заробітку) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд вважає, що такий розмір аліментів є справедливим, враховує майновий стан відповідача та дасть змогу максимально збалансувати інтереси позивача, відповідача та їх малолітньої дитини, оскільки у разі збільшення доходу відповідача, збільшиться і сума коштів, яка підлягає сплаті в якості аліментів.

Фіксований розмір аліментів до відповідача застосуванню не підлягає, оскільки відповідач має регулярний, не мінливий дохід, доказів того, що він отримує частину доходу в натурі, матеріали справи не містять.

Позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів з 01 листопада 2014 року задоволенню не підлягає, оскільки позивач в супереч ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати.

Із матеріалів справи, зокрема фіскальних чеків за лютий, серпень, листопад 2015 року, січень, лютий, квітень, травень, червень 2016 року вбачається, що відповідач сплачував позивачу аліменти в добровільному порядку (а. с. 30-32).

Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з 02 червня 2016 року.

Позовна вимога про надання судом дозволу на виїзд малолітньої ОСОБА_4 з її матірю ОСОБА_1 за кордон, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини.

Згідно з ст. 153 Сімейного кодексу України батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею (ст. 157 Сімейного кодексу України).

Аналізуючи зазначені норми сімейного законодавства, суд приходить до висновку, що як позивач так і відповідач мають рівні права щодо спілкування з їх малолітньою донькою.

Надання судом безтермінового (необмеженого) дозволу на виїзд малолітньої ОСОБА_4 за кордон призведе до порушення прав відповідача на його участь у вихованні та спілкуванні з донькою, оскільки позивач матиме можливість без відома відповідача залишити з малолітньою донькою територію України, при цьому відповідач буде позбавлений можливості спілкування з дитиною.

В судовому засіданні позивач не навела чітких та переконливих доказів, які свідчать про зловживанням відповідачем своїм правом на не надання дозволу на виїзд за кордон їх доньки.

Позивач не надала конкретних доказів, які свідчать, що вона мала можливість виїхати з донькою за кордон для цілей, які сприяють розвитку дитини (лікування, відпочинок), але відповідач безпідставно відмовився надати дозвіл на це.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він не проти тимчасового виїзду його доньки за кордон з матірю, за умови що він буде знати коли, куди, на який час та з якою метою його донька буде виїжджати за кордон.

За таких обставин, суд не вбачає із сторони відповідача зловживання своїм правом на надання чи відмову у наданні позивачу дозволу на виїзд їх доньки за кордон.

Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 51, 52 Конституції України, ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України за № 789-XII від 27.02.1991 року, ст. ст. 5, 114, 141, 153, 157, 180-201 Сімейного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57- 60, 64, 179, 208, 209, 212 215, 218, 222-223, 292, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, аліменти на утримання їхньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частки усіх видів доходів (заробітку) ОСОБА_3 щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 02 червня 2016 року до досягнення дочкою повноліття.

3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь держави Україна судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок.

5.Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

6.Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

7.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя підпис ОСОБА_5

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ

Суддя А.С. Поліщук