Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/5054/15ц Головуючий у 1 інстанції: Кляшторний В.С.
Провадження № 22-ц/778/1421/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Воробйової І.А.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної фітосанітарної інспекції Запорізької області

на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2016 року

у справі за позовом Державної фітосанітарної інспекції Запорізької області до ОСОБА_3, треті особи: Державна фінансова інспекція України в Запорізькій області, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року Державна фітосанітарна інспекція у Запорізькій області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Державна фінансова інспекція України в Запорізькій області, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про стягнення матеріальної шкоди.

В позові зазначала, що проведеною контрольно-ревізійним управлінням в Запорізькій області ревізією фінансово-господарської діяльності Державною інспекцією захисту рослин Запорізької області за період з 01.12.2008 року по 31.03.2011 року були встановлені порушення фінансової дисципліни. На підставі вимоги Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області від 23.06.2011 року №08-07-14-14/5514 «Про обов'язкові для виконання вимоги по усуненню порушень, виявлених ревізією фінансово-господарської діяльності Державної інспекції захисту рослин Запорізької області», на колишнього начальника інспекції ОСОБА_3 було покладено обов'язок привести розмір платних послугу відповідності до вимог наказу № 328/643/432 від 08.05.2009 року, провести претензійно-позовну роботу щодо стягнення коштів за надані послуги в сумі 19235,18 грн., в іншому випадку стягнути з осіб, винних у недоотриманні доходів, шкоду у порядку та розмірі, встановленому ст.ст. 130-136 Кодексу законів про працю України. Відповідач, перебуваючи на момент пред'явлення вимоги Контрольно-ревізійним управлінням в Запорізькій області посадовою особою Державної інспекції захисту рослин Запорізької області, не здійснив дій по виконанню п. 3 вимоги, внаслідок чого підприємству було завдано збитків, які на сьогоднішній день не покриті. ОСОБА_3 не працює на посаді начальника Державної інспекції захисту рослин Запорізької області з 29 грудня 2012 року. Проте, позивач, який є правонаступником прав та обов'язків інспекції, на виконання п. 3 вимоги Контрольно-ревізійного управління звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача, винного у недоотриманні доходів інспекцією, шкоди у порядку та розмірі, встановленому ст.ст. 130-136 КЗпП України.

Посилаючись на викладене, просили суд поновити строк звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин, оскільки дізналася про відкриття виконавчого провадження та заміну сторони у ньому 15.01.2015 року (ВП № 35694322). Зазначене виконавче провадження відкрите на підставі виконавчого листа № 2а-0870/8915/11 від 14.11.2012 року, виданого Запорізьким окружним адміністративним судом, яким зобов'язано Державну інспекцію захисту рослин Запорізької області виконати пункт 3 обов'язкових вимог Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області від 23.06.2011 № 08-07-14-14/5514. Вимога позивача, надіслана на адресу ОСОБА_3 22.01.2015 року, залишена без належного реагування. Позивач вважає винною особою, яка має нести відповідальність за завдану шкоду, саме ОСОБА_3, оскільки на час проведення ревізії він був начальником, посадовою особою інспекції захисту рослин. Саме через його недбалість в період з 01.01.2010 по 31.03.2011 року послуги інспекцією надавалися без урахування щорічної індексації на рівень інфляційних змін, внаслідок чого інспекцією недоотримано коштів на загальну суму 19 235,18 грн. Крім того, той факт, що саме на начальника інспекції було покладено відповідальність за проведення своєчасної індексації, встановлено Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 06.10.2011 року по справі №2а-0870/5177/11.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 5853, 12 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2016 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Державна фітосанітарна інспекція у Запорізькій області звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

Контрольно-ревізійне управління в Запорізькій області направило позивачу вимогу на виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2012 року, якою інспекцію захисту рослин Запорізької області зобов'язано виконати пункт 3 обов'язкових вимог Державного Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області від 23.06.2011 № 08-07-14-14/5514.

Відповідачем 15.08.2012 року до КРУ в Запорізькій області було направлено листа, в якому було обґрунтовано неможливість виконання вказаних вимог, наступного змісту: «З метою проведення претензійно-позовної роботи зі стягнення 19235,18 грн., був проведений аналіз, в ході якого встановлено, що необхідно провести претензійно-позовну роботу з 568 контрагентами і середня заборгованість по одному контрагенту приблизно 33 гривні. Згідно Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року, судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру в господарський суд складає 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат. Також іншими суб'єктами на виконання аналогічних вимог, проводилась позовна робота і судами було відмовлено в задоволені позовних вимог, так як між контрагентами відсутня будь яка заборгованість . Тому в результаті проведення даного аналізу ми вважаємо, що недоцільно проводити претензійно-позовну роботу, так як сума коштів необхідних для проведення цієї роботи, значно перевищує суму заборгованості і буде безрезультатною, та принесе інспекції Захисту рослин значні збитки. Привести розмір платних послуг у відповідність до вимог Наказу, як вимогу не можливо виконати, так як 17.02.2011 року до Закону «Про захист рослин» внесені зміни згідно яких, інспекції захисту рослин втратили право проведення навчання та видача «Допуску» та «Посвідчення» стали адміністративними та безоплатними послугами».

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно застосував належні норми матеріального права.

Суд послався на ст. 130 КЗпП України, за якою працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Ст. 136 КЗпП України передбачено, що покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що вищестоящий в порядку підлеглості орган не видавав розпоряджень щодо покриття шкоди відповідачем та до суду не звертався.

Суд першої інстанції правильно встановив відсутність доказів завдання шкоди в результаті прямих дій відповідача.

На час перебування на посаді відповідач належним чином виконував свої обов'язки, до дисциплінарної відповідальності за порушення фінансової дисципліни не притягувався.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють позовну заяву, вимоги якої та їх підстави були ретельно розглянуті під час провадження справи судом першої інстанції та дістали належної правової оцінки, яка перевірена апеляційним судом і не потребує додаткового повторення.

Доводи апеляційної скарги не дають жодних підстав погодитися з тим, що правонаступник підприємства, в якому до 29.12.2012р. працював відповідач, предявивши позов у 2015р., має право на поновлення строку звернення до суду згідно ст.ст. 233, 234 КЗпП України.

Передбачений ч. 3 ст.233 КЗпП України строк для звернення до суду пропущений без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги щодо ускладнень у виконанні виконавчого листа № 2а-0870/8915/11 від 14.11.2012 року, виданого Запорізьким окружним адміністративним судом, яким зобов'язано Державну інспекцію захисту рослин Запорізької області виконати пункт 3 обов'язкових вимог Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області від 23.06.2011 № 08-07-14-14/5514, не можуть спростувати висновки рішення суду у цій справі, оскільки виходять за межі правовідносин у цій справі, які регулюються ст.ст.130-136 КЗпП України.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної фітосанітарної інспекції Запорізької області відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: