Справа № 344/9905/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1359/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М.В.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Васильковського В.М., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Мистецького об'єднання «Елегія», третя особа - Івано-Франківська обласна рада, про скасування наказу про звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 на дане рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права. Апелянт зазначила, що згідно вимог ст.233 КЗпП України працівник може звернутись до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В даному випадку в порушення вимог трудового законодавства ОСОБА_2 не була ознайомлена з наказом про звільнення, а тому перебіг строку для звернення до суду фактично не почався. Положення закону щодо моменту видачі трудової книжки на спірні правовідносини не поширюється, оскільки позивач працювала у МО «Елегія» по сумісництву і трудова книжка ОСОБА_2 у МО «Елегія» не зберігалась.

ОСОБА_2 також вказує, що суд встановив, що позивач ОСОБА_2 була прийнята на роботу в МО «Елегія» на підставі строкового трудового договору строком на 5 років (10.01.2002 року до 10.01.2007 року). Оскільки після 10.01.2007 жодна із сторін не вживала заходів щодо припинення трудових відносин, то трудовий договір між МО «Елегія» та ОСОБА_2 слід вважати продовженим. Про даний факт також свідчить і видача відповідачем спірного наказу про звільнення.

Крім того, апелянт вказує, що висновок суду про, те, що єдиним доказом заборгованості відповідача по виплаті зарплати ОСОБА_2 є довідка МО «Елегія» від 25.02.2008 за період з грудня 2006 року по грудень 2007 року - не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивач була звільнена наказам №7 від 04.09.2008 року, тобто суд не взяв до уваги ще один рік перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем.

Посилаючись на положення ст. 116,117 КЗпП України, а також на п. 20, 25 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року, апелянт вважає, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця (на що посилається суд першої інстанції) не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності за ст.117 КЗпП України.

Також, на думку апелянтки, суд не урахував та не дав жодної належної оцінки тій обставині, що протиправною поведінкою відповідача їй завдано значної моральної шкоди, яка полягала у відшкодуванню з відповідача і яку позивач оцінила в розмірі 30 000 грн.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2015 апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2015 року залишено без змін (а.с. 182-184).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, вищевказану ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області в частині позовних вимог ОСОБА_2 до мистецького об'єднання «Елегія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 232-234).

У судовому засідання представник апелянтки вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Інші сторони в судове засідання не з'явились.

Заслухавши представника апелянтки, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних міркувань.

Згідно матеріалів справи, рішенням Івано-Франківської обласної ради від 18.12.2001 № 595-24/2001 засновано мистецьке об'єднання «Елегія» та затверджено його статут як організації, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Івано-Франківської області і перебуває в управлінні Івано-Франківської обласної ради (а.с. 10).

Відповідно до копії Наказу МО «Елегія» № 1 від 28.12. з ОСОБА_2 укладено трудову угоду на період з 10.01.2002 до 10.01.2007 (а.с.14-16). Таким чином, з ОСОБА_2 укладено строкову трудову угоду (контракт) строком на 5 років.

20.02.2007 Івано-Франківською обласною радою прийнято рішення № 236-9/2007 про ліквідацію МО «Елегія» (а.с.26).

Згідно витягу з ЄДРПОУ МО «Елегія» з 30.03.2007 в стані припинення, за рішенням засновників (а.с. 44-45).

Судовим наказом № 2н-914/2007 від 22 травня 2007 року стягнуто з відповідача на користь позивача 1508,38 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (а.с. 27).

Судовим наказом № 2н-1507/2008 від 14 квітня 2008 року стягнуто з МО «Елегія» на користь ОСОБА_2 2891,62 грн (а.с. 37).

Наказом МО «Елегія» № 7 від 04.09.2008 ОСОБА_2 (та інших працівників МО «Елегія») звільнено у відповідності з п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 38-39).

Згідно довідки МО «Елегія» за період з 01.12.2006 по 31.12.2007 ОСОБА_2 нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата. Розмір загальної суми заборгованості становить 4400 грн. (а.с.47).

Як встановлено в судовому засіданні судом першої інстанції ОСОБА_2 була прийнята на роботу в МО «Елегія» як артистка академічного хору на 0,5 ставки (по сумісництву) (а.с. 126 - зворот). Відповідно до приписів ч. 1 ст. 61 ЦПК України колегія суддів зазначену обставину вважає встановленою та такою, що не потребує доказування.

Відповідно до ст. 102-1 КЗпП України працiвники, якi працюють за сумiсництвом, одержують заробiтну плату за фактично виконану роботу.

Як вбачається з матеріалів справи, діяльність мистецького об'єднання «Елегія» фактично було припинено з 2008 року, оскільки рішенням засновника - Івано-Франківської ОДА від 20.02.2007 розпочато процедуру ліквідації (а.с. 10).

Документальним підтвердженням боргу по зарплаті перед позивачем є довідка мистецького об'єднання «Елегія», з якої вбачається, що за період з 01.12.2006 по 31.12.2007 ОСОБА_2 нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата. Розмір загальної суми заборгованості становить 4400 грн (а.с.47).

Інших даних про роботу позивача у мистецькому об'єднанні «Елегія» та нараховані, однак не виплачені суми, в матеріалах справи немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог суд першої інстанції виходив з того, що вини відповідача у несплаті належних сум позивачці немає, а спричинення моральної шкоди позивачці, з урахуванням її статусу сумісника, не доведено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду і виходить з наступних міркувань.

Згідно з Ухвалою ВССУ від 27.04. 2016, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства у несвоєчасному розрахунку при звільненні. Апеляційний суд не перевірив доводів сторін, належно не встановив фактичні обставини, не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

У справі № 6-2405цс15 Верховний суд України вказав, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Тому колегія суддів, виконуючи вказівки згаданої Ухвали ВССУ, при дослідженні питання вини організації виходить із того, що його вирішення у даному випадку залежить від існування об`єктивних можливостей належно виконати зобов`язання і вжиття або невжиття керівним органом юридичної особи дій для виконання зобов`язання чи запобігання можливої шкоди. Також слід приймати до уваги статус працівників як сумісників відповідно до приписів ст. 102-1 КЗпП України щодо особливостей оплати їх праці за фактично виконану роботу.

Для визначення об`єктивних можливостей відповідача виконати зобов`язання потрібно виходити з статусу МО «Елегія», джерел його ресурсів, за рахунок яких покриваються витрати.

За змістом ст. 98 КЗпП України, особливістю організацій, що фінансуються з бюджету є те, що оплата праці здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральних, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. З приписів цієї норми, вважає суд, належить виходити при визначенні об`єктивних можливостей юридичної особи по виконанню зобов`язань у даній справі.

Згідно з Статутом МО «Елегія», майно об`єднання утворюється з бюджетного фінансування обласною радою, концертної та іншої комерційної діяльності, надходжень у вигляді грантової та іншої фінансової підтримки, в тому числі бюджетних організацій, добровільних внесків і пожертвувань (а.с. 13) та зареєстрована як неприбуткова організація, що створена органом місцевого самоврядування з бюджетною формою фінансування (а.с. 29).

У матеріалах справи дані про надходження до фондів відповідача бюджетних коштів від обласної ради, а також коштів з інших указаних джерел, відсутні. Матеріали справи не містять інформацію про надходження протягом діяльності, а містять тільки дані щодо розмірів заробітку працівників, заборгованість перед ними відповідача та звіт ліквідатора (а.с.17 - 36).

Тому колегія суддів приходить до висновку, що об`єктивних можливостей виконати зобов`язання у відповідача не було - обласна рада припинила фінансування, а даних про надходження з інших джерел немає. Разом з тим, само по собі (№ 6-2405цс15) це не виключає відповідальності роботодавця. Потрібно визначити чи вчинялись керівним органом дії по виконанню зобов`язань та недопущенню шкоди.

У матеріалах справи є ряд документів, які свідчать про те, що такі дії керівним органом вчинялись аж до звернень в прокуратуру (а.с. 25) - штатні розписи МО «Елегія» подавались на затвердження обласній раді і затверджувались нею (а.с. 14 - 24).

Досліджені матеріали справи дають підстави для обґрунтованого висновку про те, що керівний орган вживав усіх необхідних дій для виконання зобов`язань та відвернення можливої шкоди, однак через припинення бюджетного фінансування на проведення ліквідаційної процедури МО «Елегія» - обставин, незалежних від організації, - зобов`язання щодо вивільнюваних працівників виконанні не були з об`єктивних причин.

Заборгованість, яка у відповідача була стягнута в користь позивачки двома судовими наказами і повторному стягненню в умовах розгляду даної справи не підлягає.

Після всебічного та повного дослідження матеріалів справи колегія суддів приходить до переконання, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності вини відповідача у даній ситуації відповідає матеріалам справи і закону.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до правил ст.237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням відсутності вини відповідача у непроведенні розрахунку та того, що передбачених підстав для відшкодування моральної шкоди позивачкою не доведено, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Розглянувши справу в межах заявленого позову, доводів апеляційної скарги, та матеріалів справи (нових доказів не надано) колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський