Справа № 500/6236/15-ц
Провадження № 2/500/593/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Грубіян Л.І.

при секретарі Борчану О.М.,

за участю позивача : ОСОБА_1

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

відповідача: ОСОБА_5

представників відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми позики в розмірі 9700 доларів США, що по курсу НБУ на той час складало 208744 гривні.

08.12.2015 року ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області було залучено в якості співвідповідача ОСОБА_5

12.01.2016 року позивач звернувся до суду з заявою про зміну позовних вимог, а саме: стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29.11.2012 року у розмірі 208744 грн.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.03.2016 року було прийнято зустрічний позов відповідача ОСОБА_5 до ОСОБА_1,ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

31.03.2016 року позивач ОСОБА_1звернувся з позовною заявою про зміну позовних вимог, якою просить стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суму у розмірі 252297 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.11.2012 року він позичив відповідачу ОСОБА_4 під розписку грошову суму у розмірі 9700 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 01.01.2014 року. На момент звернення до суду ОСОБА_4 позику не повернув, у звязку з чим, вимушений звернутися до суду.

Представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позиву, посилаючись на те, що ці кошти він брав у позивача щоб вкласти їх «у фінансову піраміду МММ», в якій вони грали разом, у нього були власні кошти та не було необхідності брати в борг, міліцію з заявою про махінації чи написання розписки під тиском не звертався.

Представник відповідача ОСОБА_7 також пояснив, що його довіритель брав кошти не на свою користь, чи користь сімї, а для гри у «фінансову піраміду МММ»

Відповідач ОСОБА_5 заперечувала проти позову. В обґрунтуванні заперечень зазначила, що з позовними вимогами не згодна з наступних підстав: раніше даної розписки ніколи не бачила, не знала та не могла знати про існування договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, таким чином не могла давати згоди на укладання даного договору; посилання позивача на норми сімейного права для солідарної відповідальності співвідповідача ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки норми Сімейного Кодексу України не покладають солідарного обовязку на неї за зобовязаннями її чоловіка, так як вона не давала згоди на укладення вищезазначеного договору, який був укладений не в інтересах сімї, одержані кошти за договором були використані не на благо сімї. У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК України солідарний обовязок виникає у випадках встановлених договором або законом. Вищенаведеним договором на ОСОБА_5 не покладається обовязок його солідарного виконання; відповідно до змісту ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згідно ч. 2 ст.73 СК України стягнення може бути накладене на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби; відповідно частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. В матеріалах справи відсутні будь-які докази про використання ОСОБА_4 одержаних коштів за договором позики на потреби сімї.

Також відсутні будь-які письмові докази про надання її згоди на укладання вищенаведеного договору. Позивач не надав доказів того, що отримані ОСОБА_4 у борг кошти були витрачені на купівлю нерухомого майна, яке знаходиться у м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, буд. 26 а, кім. 167, 170, 174. Не були подані докази того, що вищенаведене майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку.

Частиною 1 ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 2 ст.1047 ЦК України визначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ч.ч.2-4 ст.545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов'язання, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов'язання.

У судовому засіданні встановлено, 29.11.2012 р. ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_4 під розписку грошову суму у розмірі 9700 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 01.01.2014 року. Зазначені договори відповідають вимогам ст.1047 ЦК України, оскільки укладені у письмовій формі.

Відповідачем на день подання позову до суду сума боргу не повернута, що з огляду на вимоги ч.1 ст. 61 ЦПК України є обставиною, що не підлягає доказуванню.

За змістом довідки АБ «Південний» офіційний курс гривні до долару США станом на 24.03.2016 року становить 2601-5065 гривень за 100 доларів США, згідно повідомлення НБУ №40-0024/24327.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу з відповідача ОСОБА_4 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд вважає на необхідне відмовити позивачу в частині стягнення суми з відповідача ОСОБА_5, оскільки вматеріалах справи відсутні будь-які докази про використання ОСОБА_4 одержаних коштів за договором позики на потреби сімї, а також відсутні будь-які письмові докази про надання згоди дружини на укладання договору.

Що стосується стягнення на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

При цьому, згідно з ч.3 зазначеної статті до витрат, повязаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладача та проведенням судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Розглядаючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним суд приходить до наступного висновку.

Проголошене ст.55 Конституції України право громадян на судовий захист в цивільному судочинстві реалізується у відповідності з нормами ЦПК.

Зокрема, згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право, в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушення. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Так, відповідно до ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угод недійсними.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За позицією Верховного Суду України, викладеною в п.26 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06.11.2009 року, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Таким чином, вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли остання домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна. При цьому інтерес такої особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004).

Аналіз вищезазначених норм цивільного і земельного законодавства, а також доводів сторін, якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення, дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_5 не належать до кола субєктів, між якими виникли спірні правовідносини.

За змістом ч.ч.1 і 2 ст.11, ст.60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Слід також звернути увагу на те, що ОСОБА_5 в обґрунтування своїх доводів зазначила, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про використання ОСОБА_4 одержаних коштів за договором позики на потреби сімї, на купівлю нерухомого майна, а також відсутні будь-які письмові докази про надання її згоди на укладання вищенаведеного договору.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що ОСОБА_5 не належать до кола субєктів, між якими виникли спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про те, що позовні заявлені вимоги за зустрічним позовом є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору в 2522 грн. 97 коп.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 79, 84, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму позики в сумі 252297 (двісті пятдесят дві тисячі двісті девяносто сім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати 2522 грн. 97 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: ОСОБА_8