Номер провадження: 22-ц/785/5539/16
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач: Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Процик М.В., Дрішлюка А.І.,

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

01.04.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та остаточно просив визнати за ним право власності на ? частину трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_3 на її ? частину квартири, посилаючись на те, що квартира куплена в період перебування у шлюбі за сумісні кошти, однак його право на квартиру не визнається, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.06.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 19 грудня 1998 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) А.А., про що було складено актовий запис за № 1372.

В період шлюбу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, придбала у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2, яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 67,7 кв.м., у тому числі житловою 44,1 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Суд також вважав встановленим, що в день укладання договору купівлі-продажу, а саме 19 травня 1999 року, ОСОБА_3 за договором позики отримала від своєї матері, ОСОБА_4 30000 доларів США на придбання трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, які зобовязалась повернути на протязі 10 років.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута за кошти, що належали особисто відповідачці, отримані нею за договором позики, тому відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України спірна квартира є особистою приватною власністю відповідачки і поділу не підлягає.

Проте погодитися із таким висновком суду не можна, судом допущене порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Спірна квартира куплена в 1999 році, тому правовідносини, що виниклі між сторонами, регулюються нормами КпШС, судом помилково застосовані норми матеріального права, передбачені СК України.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наявність у ОСОБА_2 високого заробітку не свідчить про те, що він та відповідач під час шлюбу змогли накопити грошей для придбання спірної квартири, оскільки надані позивачем докази свідчать про те, що перший свій рейс він здійснив саме в травні 1998 року, тобто того ж місяця, коли була придбана квартира відповідачкою.

Водночас квартира куплена в 1999 році, відтак висновки суду не відповідають обставинам справи і суперечать іншим висновкам суду, за якими квартира придбана через шість місяців після укладання шлюбу.

Так само судом зазначено узагальнюючий висновок про інші докази, які він до уваги не бере, оскільки такі свідчать про дохід позивача, отриманий після укладання договору, тим самим порушив принцип дослідження доказів, оскільки в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, в порядку, передбаченому процесуальним законом. Внаслідок такого процесуального порушення поза увагою суду залишилися довідка про отримання заробітної плати за період з 17.03.1999 року по 28.10.1999 року (а.с.55-56).

Суд послався на розписку про отримання ОСОБА_3 від її матері ОСОБА_7 коштів як доказ покупки квартири за особисті кошти, проте не надав розписці оцінки з точки зору відповідності вимогам ст.ст.57,58 ЦПК України, виходячи з того, що розписка є лише борговим документом, який видається на підтвердження факту отримання коштів, але не може бути доказом їх витрат на певні потреби, оскільки таку функцію не виконує.

В основу висновків суду покладені пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, які підтвердили факт передання грошових коштів своїй доньці на придбання спірної квартири, однак судом не надано оцінку щодо безсторонності їх як свідків з врахуванням родинних стосунків із відповідачкою.

Суд на підставі пояснень свідків вважав встановленим те, що покупка квартири вчинена за 30000 доларів США, в той час як відповідно до нотаріально посвідченого договору продаж вчинено за 12937 гривень (а.с.7), договір недійсним в цій частині не визнавався.

Таким чином, рішення суду не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, тому підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті справи.

Відповідно до ст.22 КпШС майно, що нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження майном.

Подружжя користуються рівними правами на майно і в тому випадку, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або через інші поважні причини не мав самостійного заробітку.

Вбачається з матеріалів справи, що квартира придбана під час перебування у шлюбі, відтак діє презумпція спільності набуття майна, яка може бути спростована шляхом надання доказів набуття майна за особисті кошти.

З довідок про працевлаштування та отриману заробітну плату вбачається, що в період з травня 1998 року, в подальшому і станом на час покупки квартири, ОСОБА_9 працював на судах іноземного судновласника та отримував заробітну плату в іноземній валюті (53-56), відтак був платоспроможним, і такі обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Розписка про отримання ОСОБА_3 коштів від матері ОСОБА_7 в розмірі 30000 доларів США може свідчити лише про відносини позики, які виникли між сторонами, якщо обидві визнають такі обставини, проте не може достовірно підтверджувати факт витрат коштів саме на покупку квартири.

З огляду на такі обставини, докази на підтвердження існування коштів у батьків відповідачки, оскільки батько ОСОБА_8 працюючи капітаном, отримував високу заробітну плату, не можуть бути доказом покупки квартири саме за позичені кошти, оскільки є лише припущенням.

Та обставина, що квартира покупалася саме ОСОБА_3, нею передавалися кошти продавцю, сторонами не заперечувалась, однак такі обставини не є підтвердженням передачі її особистих коштів, за доводами позивача кошти на покупку квартири були залишені ним до відбуття у черговий рейс, і таке не виключається на підставі тих доказів, які надані сторонами.

Договір купівлі продажу квартири є чинним, сторонами, в тому числі стосовно ціни покупки не оспорений, відтак вважати встановленим на підставі пояснень свідків те, що квартира була придбана за 30000 доларів США неможливо, оскільки відомості про ціну покупки є істотними умовами договору.

Зважаючи на такі обставини, ОСОБА_3 не доведено, що спірна кватира придбана за її особисті кошти, тому вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вимоги про припинення права власності на ? частину ОСОБА_3 є невірно сформульованими, виходячи з того, що визнанням права власності на ? частину майна відповідно припиняється право власності другого з подружжя, тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.84 ЦПК України сторона має право на відшкодування витрат на правову допомогу.

Згідно акту виконаних робіт ОСОБА_2 оплатив роботу адвоката за участь в судових засіданнях та складання апеляційної скарги в розмірі 1500 гривень (а.с.45), факт оплати підтверджений квитанцією (а.с.46).

Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем не надано розрахунку часу на вчинення процесуальних дій поза межами судового засідання, тому колегія виходить із часу, який підтверджений журналом про участь адвоката в судовому засіданні, який склав 2 години (а.с.47,70-71,86), тому компенсації підлягають 1160 грн. (1450 грн.х40%х2=1160).

Крім того, позивач має право на стягнення судових витрат у вигляді судового збору, сплаченого до суду першої та апеляційної інстанції, однак стягненню підлягає судовий збір в межах, визначених не з фактично сплачених коштів, а в межах передбачених законодавством.

Так до суду першої інстанції, позивачем повинно було сплачено судовий збір 551,20 грн. за розгляд позовної заяви, виходячи з позовних вимог майнового характеру, а до суду апеляційної інстанції - 606,32 грн., відтак стягнення підлягають судові витрати в розмірі 2317,52 грн. Зайво сплачений судовий збір може бути стягнуто в окремому судовому порядку.

Керуючись ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_4, що складається з трьох кімнат, загальною площею 67,7 кв.м., житловою площею 44,1 кв.м., стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2317,52 гривень, в решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: