Ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

ФаловськоїІ.М., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулось до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що 23 грудня 2003 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 11 000 доларів США терміном до 23 грудня 2013 року, зі сплатою 15 % річних.

З метою забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору, 23 грудня 2003 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_3 передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Звертало увагу на те, що ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не виконує, у зв'язку із чим у неї утворилась заборгованість, яка станом на 15 червня 2015 року становить 13 821,29 доларів США, яка складається з: 4 814 доларів США - заборгованість за кредитом, 7 355,68 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 546,97 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом та 1 101,64 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом.

Враховуючи наведене, банк просив стягнути вказану заборгованість з ОСОБА_3 на свою користь.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 23 грудня 2003 року в розмірі 7 356,15 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити заочне рішення міськрайонного суду та скасувати ухвалу апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 23 грудня 2003 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 11 000 доларів США на термін до 23 грудня 2013 року, зі сплатою 15 % річних.

Згідно із п 6.1.1 вказаного договору позичальник зобов'язується забезпечити своєчасне повернення коштів і сплату нарахованих відсотків.

З метою забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору, 23 грудня 2003 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_3 передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Також судами встановлено, що в порушення умов кредитного договору ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного погашення кредиту не виконала, що призвело до утворення заборгованості.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 15 червня 2015 року ОСОБА_3 має заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 13 821,29 доларів США, яка складається із: 4 814 доларів США - заборгованість за кредитом, 7 355,68 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 546,97 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом та 1 101,64 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 не виконала взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, а отже позовні вимоги банку про стягнення заборгованості з останньої є обґрунтованими.

Разом з тим, судами зазначено, що розрахунок заборгованості, на який банк посилається, як на підставу своїх вимог в частині суми заборгованості, є не правильним, оскільки банк звернувся з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи наведене, суди дійшли висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку суми заборгованості у межах строку позовної давності за кожним окремим платежем.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття «зобов'язання» міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з п. 4.4 кредитного договору в разі виникнення у позичальника прострочення сплати заборгованості за кредитом та відсотками за користування грошовими коштами більш ніж 10 календарних днів, строк користування грошовими коштами, зазначений в п. 1.2. вказаного кредитного договору, настає достроково на 11-й день прострочення.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_3 здійснила 23 липня 2009 року, а тому за пунктом 4.4. договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 11 день прострочення, тобто з 03 серпня 2009 року.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 03 серпня 2009 року, то саме з цього моменту та протягом трьох років в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 09 вересня 2015 року року, тобто зі спливом строку позовної давності.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Разом із тим, за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-1188цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що в зв'язку з неналежним виконанням умов договору, змінився строк виконання основного зобов'язання (п. 4.4. договору), у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку заборгованості у межах строку позовної давності по кожному окремому платежу. При цьому, у порушення вимог ст. 213 ЦПК України, свої висновки належним чином не вмотивував.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводів апеляційної скарги, дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, апостановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 -задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська

М.Є. Червинська