Єдиний унікальний номер 741/1049/16
Провадження № 2/741/440/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 10 листопада 2016 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря Жирка О.В.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

та відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 14 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг грошові кошти у сумі 10 000 грн. з терміном повернення до 31 грудня 2015 року. ОСОБА_4 добровільно не повернув йому (позивачу) позичені кошти.

ОСОБА_3 в ході розгляду справи збільшив розмір позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 10 000 грн., пеню у сумі 3 109,46 грн. та судові витрати по сплаті судового збору.

У судове засідання позивач не зявився, його представники позовні вимоги підтримали з мотивів, які зазначені в позовній заяві з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просили їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі, пояснив, що він працював водієм таксі на фірмі позивача, пошкодив автомобіль. В звязку з цими обставинами він написав ОСОБА_3 розписку про те, що отримав у борг 10 000 грн. Він (відповідач) стверджував, що повернув кошти позивачу, з його заробітної плати відраховувалися кошти на погашення боргу. Крім цього, погашати борг допомагала його (відповідача) мати.

Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 10 000 грн. з терміном повернення боргу до 31 грудня 2015 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 6).

Форма договору позики, що передбачена ст. 1047 ЦК України, сторонами дотримана.

У силу ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачем не надано доказів того, що вищезазначений договір оспорювався у встановленому законом порядку з підстав, зазначених в ст. 1051 ЦК України.

Верховний Суд України при розгляді цивільної справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, суд вважає доведеним факт передачі ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 10 000 грн. ОСОБА_4

У судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню позивачу отриманих у борг коштів в сумі 10 000 грн. у встановлений строк, чим порушив вимоги ст. 1049 ЦК України.

З копії розписки від 14 грудня 2015 року (а.с. 6) вбачається, що ОСОБА_4 зобовязався сплачувати пеню у розмірі 1 000 грн. за кожен день прострочки платежу.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 цього ж Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З розрахунків штрафних санкцій (а.с. 7; 40) вбачається, що сума пені за період з 1 січня по 19 липня 2016 року становить 2 174,67 грн., за період з 20 липня по 9 листопада 2016 року 934,79 грн.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачем не було надано суду доказів на спростування вказаних розрахунків штрафних санкцій.

Доводи відповідача про те, що він повністю повернув позивачу борг, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються добутими по справі доказами.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані на законі та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 551,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням (а.с. 3).

Вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

На підставі ст.ст. 16, 625, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст.ст. 88, 209, 214, 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, заборгованість за договором позики від 14 грудня 2015 року в сумі 10 000 (десять тисяч) грн., пеню за прострочку платежу в сумі 3 109 (три тисячі сто девять) грн. 46 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В.Киреєв