АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про захист порушеного права споживача, визнання незаконним нарахування заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 березня 2016 року нею було отримано вимогу від ПАТ "Київенерго" про сплату заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 1030 грн. 50 коп. Посилаючись на те, що між сторонами відсутні жодні правовідносини, позивач просила суд визнати незаконним нарахування відповідачем заборгованості за спожиту електроенергію.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач фактично не використовує послуги з енергопостачання. Крім того, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, суд не вирішив питання щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності до нарахованої заборгованості.

Представник ПАТ "Київенерго" - Власенко О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України її неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що 17 березня 2016 року ПАТ "Київенерго" звернулось до ОСОБА_1 з вимогою про сплату заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1030 грн. 50 коп.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 вказувала на незаконність нарахування відповідачем заборгованості за спожиту електроенергію у зв'язку з відсутністю між сторонами укладеного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правовідносини в сфері електроенергетики регулюються нормами ЦК України, ГК України, Закону України "Про електроенергетику", Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України (далі - НКРЕ) № 28 від 31 липня 1996 року, у редакції постанови НКРЕ від 17 травня 2005 року № 910 (зі змінами та доповненнями), Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу однасторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язаний оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" від 16 жовтня 1997 року № 575/97-ВР, п. 42 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 р. N 1357, споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником, а споживач зобовязаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 2 ст. 642 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (сплатила суму грошей), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям Пропозиції.

Отже, факт постачання електричної енергії споживачеві, електроспоживання, оплата спожитої електричної енергії підтверджують наявність договірних відносин між споживачем і енергопостачальною організацією.

Хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказані висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, до яких відносяться постачання електричної енергії споживачеві, якщо вони фактично користувалися ними.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії у зв'язку з чим на її ім'я ПАТ "Київенерго" було відкрито особовий рахунок НОМЕР_1.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відсутність укладеного між сторонами договору не звільняє споживача від обов'язку сплати послуг з постачання енергії, а тому твердження позивача щодо незаконності пред'явлення вимоги про сплату заборгованості за спожиту енергію є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо фактичного невикористання наданих відповідачем послуги не підтверджені належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст. ст. 58-60 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції заяви позивача про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо наявної заборгованості також є необґрунтованими, оскільки вимоги про стягнення заборгованості у зазначеній справі заявлені не були.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В. Шахова