Справа № 710/2-575/2011
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 травня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та усунення перешкод у здійсненні права власності, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 24 березня 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

28.07.2009 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним.

З початку 1983 року ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а 24.09.1983 вони уклали шлюб. Сторони розпочали спільне проживання вселившись до недобудованого будинку по АДРЕСА_1, де проживають і на час подачі позову. При вселенні до будинку його готовність складала близько 30%, а вартість на той час становила еквівалент близько 30000,00 грн. За час спільного проживання в будинку сторони за рахунок спільної праці та спільних коштів добудували його, у будинку були виконані, зокрема, роботи з внутрішнього штукатурення стін, стель, настилання підлоги в кімнатах, настилання керамічної плитки у ванній кімнаті, коридорі та коморах, облицювання стін ванної кімнати та підвального приміщення, побілка, влаштування сходів, електропроводки, каналізації, газифікація будинку, влаштування огорожі навколо будинку, будівництво окремого підвального приміщення та підсобних надвірних приміщень. У 2007 році закінчено зовнішнє оздоблення будинку: штукатурка, фарбування вікон і дверей, кольорова побілка стін, оббивка ламберією, влаштування сходів до парадного входу до будинку, бетонування доріжки, влаштування водозабірних та водостічних труб, вигрібної ями тощо. У червні 2008 року будинок прийнято в експлуатацію, інвентаризаційна вартість будинку наразі становить 203614,00 грн.

Таким чином, вартість будинку за час спільного проживання сторін істотно збільшилася, при цьому, більша частина коштів на це була внесена саме позивачем, оскільки на утриманні відповідача знаходився ще неповнолітній син ОСОБА_4, 1971 р.н. ОСОБА_1 мала значні, щойно перед шлюбом зароблені в Чехословаччині кошти, не мала своїх дітей, увесь час працювала, утримувала і доглядала домашню худобу, продавала молоко тощо, тому всі заощадження використовувалися на будівництво.

За час спільного проживання сторін у приватну власність були також набуті дві земельні ділянки (державні акти на землю від 29.08.1994 серії НОМЕР_1 і від 27.12.2001 серії НОМЕР_2), які спільно використовуються та обробляються.

Однак, відповідач почав вчиняти позивачу перешкоди у користуванні приміщеннями будинку, викинув пральну машину з ванної кімнати, виганяє позивача з будинку, чим не дає можливості користуватися своїм майном, житлом.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 62,63 СК України, ст.ст. 355, 368 ЦК України щодо набуття подружжям майна у спільну власність та підстав для визнання майна, вартість якого істотно збільшилася за рахунок спільних затрат подружжя або затрат другого з подружжя, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також враховуючи права кожного з подружжя на відповідні частки у спільно надбаному майні, позивач просив визнати:

майно, під яким сторони розуміють житловий будинок № 21 «б» з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та земельні ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3;

за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та на 1/2 частину зазначених земельних ділянок.

зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні спільною сумісною власністю.

Рішенням Свалявського районного суду від 24.03.2011 позов задоволено частково: визнано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку згідно Державного акту серії НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки згідно Державного акту серії НОМЕР_1; зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні спільною сумісною власністю. В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Свалявського районного суду від 06.06.2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1598,00 грн судового збору.

Позивач ОСОБА_1 оскаржила рішення суду від 24.03.2011 в частині відмови в задоволенні вимог про визнання земельної ділянки площею 0,61 га по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності позивача на 1/2 частину ділянки, вважає в цій частині рішення незаконним та необґрунтованим. На думку сторони, цю земельну ділянку подружжя набуло у спільну сумісну власність, оскільки попередньо за спільні кошти придбало сертифікат на земельну частку (пай), на підставі якого і був виданий відповідний державний акт. У справі немає доказів про набуття цієї ділянки у власність поза фактом придбання згаданого сертифіката. ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні указаної вимоги змінити, визнати земельну ділянку площею 0,61 га по АДРЕСА_1, право власності на яку посвідчено Державним актом серії НОМЕР_2 на право приватної власності на землю, виданим 27.12.2001 Свалявською міською радою, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки.

Відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на рішення суду від 24.03.2011 вказує на його незаконність. При цьому, не заперечує проти визнання за сторонами права спільної сумісної власності на спірне майно, але при визначенні часток сторін у праві власності просить виходячи з висновку експерта, яким було встановлено готовність недобудованого будинку станом на 1983 рік у 62%, визнати за ним право на 4/5 частки, а право на решту 1/5 частку визнати за позивачем. Вважає, що визнання судом права кожної зі сторін на рівні частки в майні суперечить вимогам закону та не відповідає обставинам справи. Крім того, земельну ділянку площею 0,61 га відповідач отримав у власність як земельну частку (пай), а тому вона не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Вимогу про усунення позивачу перешкод у здійсненні права власності суд задовольнив за відсутності доказів для цього. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визнати за ним право власності на 4/5 часток у домоволодінні АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями, а також на 4/5 часток у земельній ділянці згідно Державного акту серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю, що надана для обслуговування жилого будинку та ведення підсобного господарства, решту 1/5 частку у праві власності на дане майно просить визнати за ОСОБА_1, відмовивши в задоволенні інших позовних вимог.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідача ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 зазначає про необхідність часткового задоволення цієї скарги, маючи, втім, на увазі зміну рішення суду по суті спору відповідно до прохальної частини своєї апеляції. Вказує, серед іншого, на фактичне створення за час спільного проживання сторін із недобудованого будинку повноцінної садиби.

Ухвалами Апеляційного суду Закарпатської області:

від 17.08.2011 провадження у справі було зупинено до залучення до участі в справі правонаступника (правонаступників) ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5;

від 21.05.2012 провадження в справі було відновлено;

від 15.06.2012 залучено до участі в справі ОСОБА_2 як правонаступника (спадкоємця) відповідача ОСОБА_3;

від 06.07.2012 провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним;

від 11.08.2015 провадження в справі було відновлено.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1 та її представників адвокатів ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які апеляцію позивача підтримали, скаргу відповідача заперечили, відповідача ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_8 і ОСОБА_9, які апеляцію відповідача підтримали, скаргу позивача заперечили, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами і здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Народного суду Свалявського району від 22.10.1981, що набрало законної сили 02.11.1981, одночасно з розірванням шлюбу ОСОБА_10 і ОСОБА_3 було проведено поділ майна подружжя та було встановлено, що будинок, який на той час мав адресу: АДРЕСА_2, був недобудованим, його вартість разом із будівельними матеріалами становила 5807,00 крб, при цьому, вартість будівельних матеріалів становила 886,00 крб (а.с. 66 т. 2).

Визнано сторонами, підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3, виданим 07.05.2009 Відділом РАЦС Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області (а.с. 6 т. 1), інвентарною справою на будинок АДРЕСА_1 (а.с. 68-75 т. 2) та іншими матеріалами справи, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з початку 1983 року стали проживати саме у вищевказаному недобудованому будинку, який на час пред'явлення позову та розгляду справи судом має адресу: АДРЕСА_1, однією сім'єю, а 24.09.1983 зареєстрували шлюб.

18.08.1994 Свалявська міська рада народних депутатів прийняла рішення «Про безплатну передачу земель у приватну власність і тимчасове користування громадянам міста», яким передала безплатно у приватну власність ОСОБА_3, мешканцю АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,21 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибну ділянку) (а.с. 224-225 т. 2). На підставі цього рішення ОСОБА_3 був 29.08.1994 виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю щодо земельної ділянки площею 0,21 га, розташованої на території Свалявської міської ради і призначеної для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 11 т. 1).

12.09.1996 ОСОБА_11 був Свалявською райдержадміністрацією виданий Сертифікат серії НОМЕР_4 на право на земельну частку (пай) у КСП ім. Шевченка розміром 1,14 в умовних кадастрових гектарах, зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 12.09.1996 за НОМЕР_5 (а.с. 168, 170 т. 1). Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим на ім'я ОСОБА_12 у спадковій справі № 136/2000 держнотаріусом Свалявської держнотконтори Гуледзою С.М. 22.04.2000 за реєстровим № 2189, підтверджується факт спадкування останньою за ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6, права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Шевченка, розміром 1,14 в умовних кадастрових гектарах, належного спадкодавцю на підставі вказаного вище Сертифіката на право на земельну частку (пай), до Сертифіката були 24.04.2000 внесені зміни щодо набуття ОСОБА_12 відповідного права (а.с. 169, 170 т. 1).

25.04.2000 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), посвідченого держнотаріусом Свалявської держнотконтори Гуледзою С.М. за реєстровим № 2236, купив у ОСОБА_12 право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Шевченка, розміром 1,14 в умовних кадастрових гектарах, що належить ОСОБА_12 на підставі Сертифікату серії НОМЕР_4 на право на земельну частку (пай), виданого Свалявською РДА 12.09.1996 і зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за НОМЕР_5, до Сертифіката були 25.04.2000 внесені зміни щодо набуття ОСОБА_3 відповідного права (а.с. 172, 173 т. 1).

28.12.2000 Свалявська міська рада прийняла рішення «Про затвердження технічної документації по передачі в натурі земельних часток (паїв) по виготовленню та видачі державних актів на право приватної власності на землю на території Свалявської міської ради», яким затвердила матеріали передачі земельних часток (паїв) у натурі, вирішила видати виготовлені державні акти на право приватної власності на землю власникам сертифікатів і виділила із земель колективної власності КСП ім. Шевченка в натурі ОСОБА_3, мешканцю АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,61 га для товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 227-228 т. 2). На підставі цього рішення ОСОБА_3 був 27.12.2001 виданий Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на землю щодо земельної ділянки площею 0,61 га, розташованої на території Свалявської міської ради і призначеної для товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 12, 211 т. 1).

За змістом положень ст.ст. 4, 86, 112, 128, 151, 153, 224 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 3, 6, 17, 22, 23, 67 ЗК України (1990 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 12, 13, 14, 16, 19, 49 Закону України «Про власність», ст.ст. 22, 23, 28 КШС України, п. 3 Указу Президента України від 10.11.1994 № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», п.п. 5, 6 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», п.п. 1, 2 Указу Президента України від 21.04.1998 № 332/98 «Про захист прав власників земельних часток (паїв)», п.п. 1.2., 2.2., 2.3. та інших положень Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, затвердженого наказом Мін'юсту України та Держкомзему України від 06.06.1996 № 14/5; 48 (реєстрація в Мін'юсті України від 24.06.1996 за № 324/1349):

громадянин управі одержати у власність із земель, що перебувають у державній власності та знаходяться в межах території відповідної ради, за рішенням цієї ради земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибну ділянку), право власності на землю посвідчується державним актом, який видається відповідною радою народних депутатів;

право на земельну частку (пай), що посвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай), як майнове право було об'єктом купівлі-продажу, відповідний договір підлягав нотаріальному посвідченню з подальшою реєстрацією райдержадміністрацією за місцезнаходженням сільськогосподарського підприємства;

право власності, в т.ч., право власності подружжя, виникає з підстав, не заборонених законом, зокрема, з угод, майнові права, що були придбані подружжям (одним з подружжя) під час шлюбу за договором купівлі-продажу, набувалися подружжям у спільну сумісну власність із презумпцією рівності часток;

після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до райдержадміністрації;

правомірність договору, за яким були придбані майнові права, набуття подружжям придбаного в шлюбі майна у спільну сумісну власність та правомірність володіння як кожним із подружжя належним особисто йому (роздільним) майном, так і спільним майном подружжя презюмуються.

У разі одержання громадянином у період шлюбу в приватну власність окремої земельної ділянки шляхом приватизації йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про реалізацію громадянином відповідного права на одержання частки із земельного фонду, тому така ділянка є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Тож земельну ділянку площею 0,21 га, призначену для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства (присадибну ділянку), ОСОБА_3 одержав у приватну власність, право власності на землю, що виникло особисто у ОСОБА_3, було посвідчено Державним актом серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю від 29.08.1994.

Натомість майнові права на земельну частку (пай) були придбані подружжям ОСОБА_3 у спільну сумісну власність, право виникло з договору купівлі-продажу. Саме і тільки придбання цих прав уможливило подальше виникнення права власності на земельну ділянку та оформлення цього права на ім'я ОСОБА_3 Свалявська міська рада прийняла 28.12.2000 рішення про надання у приватну власність земельної ділянки в порядку виділення в натурі земельної частки (паю), з урахуванням положень законодавства щодо оформлення права власності на землю за наслідками паювання земель, підставою для чого були придбані майнові права, на підставі цього, прийнятого в указаному порядку рішення, був виданий ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на конкретну земельну ділянку. Сам по собі факт прийняття відповідного рішення радою наведеного не спростовує, йому не суперечить та лише відображає формалізовані процедуру і порядок оформлення права, які випливають із характеру стосунків громадянина з органом місцевого самоврядування, дотримання яких для прийняття відповідного рішення, видачі документів передбачалося ст.ст. 17, 23 ЗК України (1990 р.) та іншим законодавством.

Оформлення права власності на землю на ім'я ОСОБА_3 не усуває і не змінює підстав, з яких у подружжя виникло право спільної сумісної власності на землю, зокрема, не позбавляє цього права іншого з подружжя. Отже, земельну ділянку площею 0,61 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, щодо якої на ім'я ОСОБА_3 був 27.12.2001 виданий Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на землю, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 одночасно набули у спільну сумісну власність. З огляду на викладене, заперечення права спільної сумісної власності подружжя на цю земельну ділянку хибне.

Вирішуючи справу по суті щодо права власності сторін на відповідні майнові об'єкти суд першої інстанції посилаючись на «матеріали експертизи» дійшов висновку про готовність недобудованого будинку станом на вересень 1983 року у 62%, в основу якого поклав висновок експертного дослідження експерта ОСОБА_14 від 06.04.2010 № 124, що був виконаний за заявою представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Галабурди І.І. (а.с. 114-118 т. 1). У справі міститься висновок експерта ОСОБА_14 від 15.04.2010 № 597 (а.с. 87-113 т. 1), що був наданий на підставі ухвали Свалявського районного суду від 21.12.2009 про призначення за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Галабурди І.І. судової будівельно-технічної експертизи (а.с. 69 т. 1), висновком визначалася ринкова вартість спірного житлового будинку станом на липень 2009 року, яка не бралася судом до уваги, оскільки в подальшому враховувалися інші вартісні показники. Суд навів у рішенні дані стосовно вартості майна, які були зазначені у висновку експерта ОСОБА_14 від 07.12.2010 № 638 (а.с. 120-139 т. 1), що був наданий на підставі ухвали Свалявського районного суду від 21.12.2009 про призначення судової будівельно-технічної експертизи, хоча фактично судова експертиза з відповідними питаннями була призначена за клопотанням ОСОБА_1 ухвалою Свалявського районного суду від 16.08.2010 (а.с. 86 т. 1).

На час розгляду справи судом першої інстанції у справі відсутній висновок судової експертизи (експертиз), який би відповідав порядку проведення такої експертизи, встановленому ст.ст. 143, 144, 147 ЦПК України, а висновок експертного дослідження не є висновком судової експертизи, як про це безпідставно зазначено в рішенні Свалявського районного суду від 24.03.2011. Окрім цього, поза увагою залишилися питання, пов'язані з вимогами щодо визначення прав на земельні ділянки у взаємозв'язку з вимогою про визнання права на частку власне у будинку, які мають істотне значення в справі, в т.ч., внаслідок розбіжностей у матеріалах справи щодо розташування спірного будинку на конкретній земельній ділянці, у цьому контексті відповідні питання не з'ясовувалися. Тобто, у справі відсутні належні та допустимі докази щодо предмету доказування (ст. 179 ЦПК України).

Виходячи з положень ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2, ст. 303 ч. 2 ЦПК України та враховуючи необхідність встановлення обставин, що мають значення в справі, належними і допустимими доказами (ст.ст. 57-59 ЦПК України), апеляційний суд ухвалою від 25.09.2015 за клопотанням сторони позивача призначив у справі судову інженерно-технічну експертизу, що містить елементи будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертиз (а.с. 86-90 т. 2), за результатом виконання якої:

21.01.2016 до апеляційного суду надійшов висновок експерта № 195/12-15 від 21.01.2016 судової будівельно-технічної експертизи у справі, складений судовим експертом ОСОБА_16 (а.с. 108-164 т. 2);

після судового засідання, що відбулося 26.04.2016 за участю представників сторін ОСОБА_6 і ОСОБА_9 та судового експерта ОСОБА_16, до апеляційного суду 28.04.2016 надійшло уточнення від 28.04.2016 до висновку експерта № 195/12-15 від 21.01.2016 судової будівельно-технічної експертизи у справі, складене цим експертом (а.с. 240-244 т. 2);

у судових засіданнях 26.04.2016 і 04.05.2016 у присутності представників сторін ОСОБА_6 і ОСОБА_9 судовий експерт ОСОБА_16 дав роз'яснення складеного ним висновку.

З даних, зафіксованих висновком експерта з урахуванням його уточнень убачається, зокрема, наступне:

1)пооб'єктний склад нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці по АДРЕСА_1:

а) станом на вересень 1983 року міг бути таким:

■недобудований житловий будинок (літ. А) зі ступенем будівельної готовності 37,28%;

б) у період з липня 2009 року по грудень 2015 року зміни у пооб'єктному складі нерухомого майна та в ступені його готовності (покращення) не відбувалися, тому станом на липень 2009 року і станом на грудень 2015 року цей склад є таким:

■недобудований житловий будинок (літ. А) зі ступенем будівельної готовності 89,73%;

■вбиральня (літ. Б);

■господарський блок (літ. В);

■погріб (літ. Г);

■навіс (літ. Д);

■сіновал (літ. Е);

■огороджуючі споруди (№№ 1-6);

■пергола (споруда для закріплення виноградних кущів) (№ 7);

2)земельні ділянки площею 0,21 га (Державний акт серії НОМЕР_1 від 29.08.1994) і площею 0,61 га (Державний акт серії НОМЕР_2 від 27.12.2001) не межують безпосередньо між собою, їх розділяє земельна ділянка площею 0,154 га, права власників будинку АДРЕСА_1 на яку не є визначеними, однак, за фактичним характером використання, огородження та визначеністю простору, а також ситуативно вони використовуються як єдиний об'єкт для обслуговування житлового будинку та ведення господарства зазначеного домоволодіння;

3)житловий будинок АДРЕСА_1 та всі господарські будівлі і споруди знаходяться на земельній ділянці площею 0,21 га, огорожа частково знаходиться також на земельних ділянках площами 0,61 га і 0,154 га;

4)земельні ділянки площами 0,21 га, 0,61 га і розташована між ними земельна ділянка площею 0,154 га знаходяться в м. Сваляві по вул. Верховинській, 21 «б»;

5)покращеннями у нерухомому майні за період з вересня 1983 року по липень 2009 року є будівництво житлового будинку (літ. А) зі ступеня будівельної готовності у 37,28% по ступінь будівельної готовності 89,73%, а також будівництво указаних вище вбиральні, господарського блоку, погребу, навісу, сіновалу, огороджуючих споруд і перголи;

6)для цілей коректного визначення параметрів, пов'язаних із покращеннями житлового будинку АДРЕСА_1, брався до уваги ступінь будівельної готовності будинку (89,73%), а величина накопиченого зносу не враховувалася:

вересень 1983липень 2009грудень 2015
Вартість будинку зі ступенем готовності 37,28% 6063,43 крб351535,90 грн699783,24 грн
вартість будинку зі ступенем готовності 89,73% -846119,00 грн 1684322,68 грн
розмір частки у будинку, що визначається станом на вересень 1983 року, в його вартості-42/10042/100
вартість покращень будинку зі ступенем готовності у 89,73%-494583,10 грн 984539,44 грн
розмір частки покращень у вартості будинку-58/10058/100
вартість будинку зі ступенем готовності 89,73% разом із належними до нього господарськими будівлями і спорудами-1026521,80 грн 2018099,11 грн
розмір частки у будинку, що визначається станом на вересень 1983 року, в його вартості разом із належними до будинку господарськими будівлями і спорудами-34/10035/100
вартість покращень будинку зі ступенем готовності 89,73% разом із належними до нього господарськими будівлями і спорудами-674985,90 грн 1318315,87 грн
розмір частки покращень у вартості будинку разом із належними до нього господарськими будівлями і спорудами-66/10065/100

Таким чином, у період з моменту укладення шлюбу і до часу подачі позову, що розглядається, було здійснено значне покращення нерухомого майна, його вартість істотно зросла, а недобудований будинок, наявність якого було зафіксовано станом на вересень 1983 року, набув станом на липень 2009 року і на час розгляду справи судом ознак садиби. Актом, затвердженим рішенням Свалявської міської ради від 19.06.2008 № 268, житловий будинок АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію, а 30.09.2008 ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на будинок в цілому (а.с. 7-10, 13 т. 1, а.с. 195-200 т. 2).

З чинного рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30.06.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним убачається, що рішенням Свалявського районного суду від 07.08.2009 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано (а.с. 11-14 т. 2). Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом ДРАЦС Свалявського райуправління юстиції Закарпатської області 25.05.2011, стверджується факт смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 196 т. 1). Спадкоємцем ОСОБА_3 за чинним заповітом від 07.05.2009 є донька ОСОБА_3 та ОСОБА_10 - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка заявою від 27.05.2011 прийняла спадщину, цього ж дня Свалявською держнотконторою заведено спадкову справу № 95/2011 (а.с. 197-200 т. 1). В силу положень ст.ст. 1216, 1218, 1222, 1223, 1233, 1268-1270 ЦК України, ст. 37 ЦПК України, ОСОБА_2 набула прав і обов'язків відповідача у справі, при цьому, всі дії, вчинені в цивільному процесі до її вступу в справу як правонаступника, обов'язкові для неї так само, як вони були обов'язкові для відповідача, якого вона замінила.

Оцінюючи позиції і доводи сторін щодо висновку експерта № 195/12-15 від 21.01.2016, уточнення від 28.04.2016 до цього висновку та пояснень судового експерта ОСОБА_16 в апеляційному суді, де представник позивача адвокат Пічкар І.В. вказувала на належність цього доказу та відповідність його змісту обставинам справи, а представник відповідача ОСОБА_9 стверджував про неправильність висновку в частині визначення відсотка будівельної готовності будинку станом на вересень 1983 року та подальшого визначення частки покращень у майні часток сторін, колегія суддів враховує наступне.

Висновок експерта не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України, однак, незгода з висновком експерта повинна бути належно обґрунтована і вмотивована (ст. 66, ст. 146 ч.ч. 6, 7, ст. 212 ч.ч. 2, 4, ст. 215 ч. 1 п. 3 ЦПК України). Поряд із цим, обов'язок доказування позову та заперечень щодо нього належними і допустимими доказами лежить на сторонах, які діють у змагальному процесі вільно, на свій розсуд здійснюють процесуальні права та виконують процесуальні обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, зловживання правом не допускається (ст. 27 ч. 3 ЦПК України, ст. 13 ч. 3 ЦК України). Тобто, саме сторона, яка заперечує докази, подані протилежною стороною, в т.ч., висновок експерта, виконаний за ухвалою суду про задоволення відповідного клопотання сторони, повинна у належний процесуальний спосіб і своєчасно їх спростувати, що, передусім, і є підставою для обґрунтування незгоди з висновком експерта. Суд у змагальному процесі діє на підставі наявних у справі належних і допустимих доказів та з урахуванням меж позову, доводів апеляційних скарг, заперечень на них, доводів сторін та їх дій із реалізації процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків.

У судових засіданнях 26.04.2016 і 04.05.2016 представники сторін ОСОБА_6 і ОСОБА_9 реалізували своє право на з'ясування у судового експерта ОСОБА_16 питань, пов'язаних зі змістом експертного висновку. На думку представника ОСОБА_9, експерт неправильно визначив відсоток будівельної готовності будинку станом на вересень 1983 року у розмірі 37,28% і відповідну частку в будинку, оскільки необґрунтовано не взяв до уваги вихідні дані, що були зазначені в ухвалі суду про призначення судової експертизи, тому визначені експертом параметри будинку станом на вересень 1983 року не відповідають фактичному стану будівлі, що потягло неправильне встановлення й інших параметрів.

Заперечуючи такі твердження сторони, судовий експерт ОСОБА_16 пояснив, що вихідні дані щодо будинку були взяті до уваги, однак, з урахуванням, зокрема:

того, що єдиними встановленими і безспірними параметрами щодо недобудованого будинку є дані, зафіксовані рішенням Народного суду Свалявського району від 22.10.1981;

Оціночних норм на типові для даної місцевості будови для обчислення вартості (оцінки) належних громадянам будівель в міській місцевості (по діючим державним роздрібним цінам на будівельні матеріали, тарифам на їх перевезення і ставкам заробітної плати працівників, зайнятих у будівництві), затверджених Постановою РМ УРСР від 01.04.1982 № 163;

будинків-аналогів відповідних типів, використаних для порівняння будівельних параметрів.

04.05.2016 після закінчення судового засідання до апеляційного суду надійшло заперечення від 28.04.2016 на судову інженерно-технічну експертизу, надіслане поштою представником ОСОБА_9, що головуючим було одержане 05.05.2016. Заперечення містить міркування представника та розрахунки, які, на його думку, вказують загалом із тих самих мотивів, що були висловлені в засіданні 04.05.2016, на неправильність висновку експерта. Представник зазначає, що станом на вересень 1983 року недобудований будинок мав 50% готовності, тому з урахуванням його будівельної готовності станом на 2009-2015 рр. у 89,73% різниця в ступені готовності будинку становить 39,73%, вартість поліпшень у будинку станом на 2009 рік представник сторони визначає у 349409,20 грн. Особа наводить міркування й про те, що вартість будівельних матеріалів, зазначена у вищезгаданому рішенні суду, входить до ціни недобудованого будинку (5807,00 крб), з якої і слід було проводити розрахунки. Одночасно зазначає, що з урахуванням вихідних даних і даних висновку експерта готовність будинку на вересень 1983 року становить 50-61%. У запереченні представник висловив думку про необхідність повернення висновку на доопрацювання експерту, зобов'язання його виправити помилки, а в разі невиконання «належним чином проведення експертизи, останню призначити повторно. Подання про призначення експертизи нами буде внесено».

У судове засідання, призначене на 06.05.2016, представник ОСОБА_9 не з'явився, про причини неявки не повідомив, клопотання, окрім указаних у запереченнях на висновок експерта, від нього не надходили. Апеляційний суд констатує, що сторона відповідача про призначення і проведення судової інженерно-технічної експертизи була обізнана своєчасно, як була щонайменше 09.03.2016 обізнана й із висновком експерта, про що свідчить відповідна розписка представника ОСОБА_8 на а.с. 188 т. 2.

У поверненні висновку експерту для доопрацювання та виправлення помилок судом відмовлено, оскільки така процесуальна дія не передбачена цивільним процесуальним законом, вимоги ж закону щодо роз'яснення і уточнення (доповнення) висновку експерта були судом виконані із забезпеченням процесуальних прав обох сторін. За встановлених у справі обставин, міркування сторони про наявність, на її думку, помилок у висновку експерта, не є достатніми підставами для висновку про дійсну їх наявність. Крім того, за змістом позиції сторони ставиться питання про фактичну вказівку експерту на очікуваний нею результат експертизи, що суперечить принципу незалежності судового експерта і правилам щодо законності, обґрунтованості та об'єктивності експертного висновку (ст. 53 ЦПК України, ст.ст. 3, 4 Закону України «Про судову експертизу»). Про призначення додаткової судової експертизи сторона не просила, а з урахуванням уточнень висновку експерта, його роз'яснень та обставин, що потягли призначення експертизи і вказані в ухвалі апеляційного суду від 25.09.2015, ані для додаткової, ані для повторної судової експертизи (ст. 150 ЦПК України) колегія суддів підстав не вбачає і таке клопотання у належній формі не було заявлене. Понад те, умовою призначення повторної експертизи сторона зазначила невиконання експертом її вимог про доопрацювання висновку та виправлення в ньому помилок, що у зв'язку з їх відхиленням уже само по собі відповідно до позиції сторони виключає наявність підстав для вирішення питання про повторну судову експертизу.

З дослідницької частини висновку експерта № 195/12-15 від 21.01.2016, уточнення від 28.04.2016 до цього висновку та пояснень судового експерта ОСОБА_16 в апеляційному суді випливає, що:

згідно із даними щодо недобудованого будинку, встановленими рішенням Народного суду Свалявського району від 22.10.1981, його вартість разом із будівельними матеріалами становила 5807,00 крб, при цьому, вартість будівельних матеріалів становила 886,00 крб, сума компенсації, належна ОСОБА_10 з ОСОБА_3 - 2463,50 крб, у зв'язку з чим за відповідним розрахунком вартість власне недобудови склала 4041,00 крб, вартість будівельних матеріалів не може враховуватися у складі вартості недобудови, у зазначеному рішенні суду не вказано, які з конструктивних елементів досліджуваної будівлі були завершені будівництвом;

враховуючи ці єдині конкретні дані, наявні для визначення ступеня будівельної готовності житлового будинку станом на вересень 1983 року, та показники вищезгаданих Оціночних норм від 01.04.1982, станом на жовтень 1981 року готовність незавершеного будівництвом житлового будинку могла становити від 20% до 33%, із таким ступенем готовності об'єкта могли бути зведені повністю фундаменти і частково зовнішні стіни та перекриття без улаштування дахової конструкції та без улаштування інженерних комунікацій перегородок та внутрішнього оздоблення, а з урахуванням пояснень ОСОБА_1 і матеріалів справи ступінь готовності будинку на вересень 1983 року міг становити 37,28%, що є близьким до показників 20-33% і водночас враховує дані, зазначені в таблиці № 4, за якими готовність фундаментів визначається у 100%, стін у 50%, перекрить у 70%, перегородок у 60% і ганку у 50%, що за питомою вагою відповідних елементів будівельної конструкції дає загальний ступінь готовності будинку у 37,28%;

при визначенні вартості покращень нерухомого майна та пов'язаних із цим часток у майні не враховується недобудована фактично частина нерухомого майна, а зважаючи на порядок визначення відповідних параметрів на результат експертизи не впливає здача будинку в експлуатацію, при цьому, використання будинку в якості жилого приміщення (його експлуатація за призначенням) можливе і без виконання певної частини будівельних робіт, що у дійсності й має місце;

незначні розбіжності у окремих показниках щодо розмірів часток пояснюються змінами в масштабі цін між 2009 і 2015 роками та порядком заокруглення величини отриманих результатів, що не впливає на висновки по суті.

Зважаючи на викладене, висновок експерта, з одного боку, фактично засвідчує часткову неспроможність вихідних даних щодо ступеня готовності будинку станом на вересень 1983 року, що у відповідних версіях наводилися обома сторонами, з іншого, є близьким саме до максимального показника ступеня готовності будинку, розрахованого відповідно до нормативів за встановленими судовим рішенням даними, при цьому, перевищує цей показник, враховує додаткові елементи будівельної конструкції та узгоджується, наприклад, із поясненнями ОСОБА_1 в частині влаштування даху, що його, як зазначала сторона, було встановлено до зими, тобто, дах був відсутній у вересні 1983 року.

Відтак, доводи сторони відповідача, якими у зазначеній вище частині заперечується висновок експерта з урахуванням його уточнення та пояснень судового експерта в суді, ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях. Розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами на власний розсуд, сторона не спростувала у передбачений законом процесуальний спосіб указаного доказу, не довела належними і допустимими доказами обґрунтованості своїх заперечень щодо нього. Тож апеляційний суд не має підстав не брати до уваги цього доказу, який ґрунтується на об'єктивно украй обмеженому обсязі достовірних даних станом на 1981-1983 рр., а інші дані для якого наводилися заінтересованими в результаті справи сторонами та були суперечливими. Судовий експерт несе передбачену законом відповідальність за зміст свого висновку. На переконання колегії суддів, висновок експерта, що ґрунтується на наявних у справі доказах, не має ознак упередженості та необ'єктивності щодо жодної зі сторін і, передусім, щодо сторони відповідача, оскільки сторона позивача його змісту не заперечує.

Житловий будинок АДРЕСА_1 із належними до нього господарськими будівлями та спорудами разом із земельною ділянкою, на якій він розташований, має ознаки садиби (ст. 381 ЦК України). У зв'язку з цим, розмір частки у будинку, що визначається станом на вересень 1983 року, в його вартості разом із належними до будинку господарськими будівлями і спорудами (у садибі) станом на липень 2009 року складав 34/100, а станом на грудень 2015 року - 35/100, розмір частки покращень у вартості будинку разом із належними до нього господарськими будівлями і спорудами (у садибі) станом на липень 2009 року складав 66/100, а станом на грудень 2015 року - 65/100.

Попри це, об'єктами права власності на нерухоме майно та державної реєстрації (оформлення) цього права є саме житловий будинок і земельна ділянка (ст.ст. 3, 6, 22, 23 ЗК України (1990 р.), ст. 181 ч. 1, ст.ст. 182, 331 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», інші норми законодавства), а не садиба і саме в такий спосіб відповідно до законодавства свого часу оформив (зареєстрував) права власності на земельні ділянки та будинок як на окремі об'єкти ОСОБА_3 Норми ст. 120 ч. 4 ЗК України (2001 р.), ст. 377 ч. 1 ЦК України пов'язують набуття права власності на земельну ділянку (її частину) у разі набуття права власності на об'єкт нерухомого майна, розташований на цій ділянці, кількома особами, із частками цих осіб у вартості саме відповідної будівлі (споруди), якщо інше не передбачено у договорі її відчуження.

Згідно із цими нормами закону, якщо на земельній ділянці, одержаній одним із подружжя в порядку приватизації як частки із земельного фонду, знаходиться будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку між подружжям до особи, яка не мала права власності на земельну ділянку, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку. Тому відповідні частки у праві власності на майно, пов'язані з його покращенням, повинні визначатися виходячи з часток саме у праві власності на будинок, при цьому, господарські будівлі та споруди (сарай, погріб, навіс тощо) є приналежністю будинку як головної речі (ст. 186 ЦК України), їх спорудження не впливає на розмір часток, які визначаються у праві власності на будинок.

Розмір частки у житловому будинку АДРЕСА_1 будинку, що визначається станом на вересень 1983 року, в його вартості станом як на липень 2009 року, так і на грудень 2015 року складав 42/100, розмір частки покращень у вартості будинку станом на як на липень 2009 року, так і на грудень 2015 року складав 58/100.

Відповідно до наведених вище норм закону та згідно зі ст.ст. 316-319, 321, 328, 355, 356, 368, 369, 372 ЦК України, ст. 57 ч. 1, ст.ст. 60-63, 68-70 СК України:

якщо не встановлено інше, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю із презумпцією рівності часток у праві власності на нього в разі поділу;

особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу;

якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, при вирішенні спору суд може відступити від засади рівності часток подружжя, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення;

розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу;

у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Факт виникнення у подружжя ОСОБА_3 права спільної сумісної власності на набуте в шлюбі майно визнається позивачем ОСОБА_1 і визнавався відповідачем ОСОБА_3 як такий, це відповідає вимогам закону та обставинами справи, спір стосується розміру часток сторін у праві власності на будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, а також права власності на земельну ділянку площею 0,61 га, позаяк відповідач заперечував право позивача на цю ділянку. Збільшення вартості майна, що належало ОСОБА_3 до укладення шлюбу із ОСОБА_1, приведення недобудови із незначним ступенем будівельної готовності до стану придатного для проживання житлового будинку за рахунок спільних трудових і грошових затрат подружжя (у цінах станом на липень 2009 року - 494583,10 грн, станом на грудень 2015 року - 984539,44 грн), є істотним (близько 58%). Окрім власне збільшення вартості будинку, більш істотними (близько 66%) порівняно з первісним станом недобудови є спільні трудові і грошові затрати подружжя на облаштування з неї садиби (у цінах станом на липень 2009 року - 674985,90 грн, на грудень 2015 року - 1318315,87 грн).

Вищенаведене в сукупності приводить до висновку, що набуті під час шлюбу подружжям житловий будинок АДРЕСА_1, земельна ділянка площею 0,21 га, що була надана для його обслуговування і із яким нерозривно пов'язана, та розташована за цією ж адресою земельна ділянка площею 0,61 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на час звернення ОСОБА_1 до суду із позовом до ОСОБА_3, що розглядається, належали подружжю на праві спільної сумісної власності. Заперечення відповідача щодо належності до спільної сумісної власності сторін земельної ділянки площею 0,61 га необґрунтовані, виходять із невірних тлумачення норм закону та оцінки обставин справи, тому до уваги не беруться. Враховуючи, що ОСОБА_3 не пред'являв позову, помер і його цивільна право- і дієздатність припинилися (ст.ст. 24, 25, 30 ЦК України), суд управі лише визнати факт належності подружжю майна, про частки у праві власності на яке йдеться, на праві спільної сумісної власності на час пред'явлення позову, може визнавати відповідні права за ОСОБА_1 і не може визнавати такі за ОСОБА_3

Вирішуючи питання про частки позивача у праві власності на відповідні майнові об'єкти, апеляційний суд виходить із підстав та предмету позову, в якому позивач не ставить питання про поділ майна в натурі, тому предметом пред'явлених вимог є визнання права на ідеальні частки у праві власності. З огляду на підстави і спосіб набуття права власності на розташовану по АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,61 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, щодо якої на ім'я ОСОБА_3 був 27.12.2001 виданий Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на землю, за позивачем належить визнати право власності на 1/2 ідеальну частку в цій земельній ділянці.

Права власності позивача на ідеальні частки у житловому будинку АДРЕСА_1 та у земельній ділянці площею 0,21 га, призначеній для обслуговування цього будинку та ведення особистого підсобного господарства, щодо якої на ім'я ОСОБА_3 був 29.08.1994 виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю, взаємопов'язані. При визначенні цих прав слід враховувати, що частина будинку (ідеальна частка у 42/100 вартістю у гривнях у цінах станом на липень 2009 року 351535,90 грн, станом на грудень 2015 року - 699783,24 грн) належала ОСОБА_3 до укладення шлюбу, тому в даному випадку виходячи з істотності цієї частки належить відступити від засади рівності часток подружжя у майні та визначити ідеальну частку позивача у праві власності на будинок, і, відповідно, у похідному праві власності на земельну ділянку під будинком, у розмірі половини частки покращень у вартості будинку, а саме, визнати право власності на 29/100 ідеальних часток у житловому будинку та на 29/100 ідеальних часток у земельній ділянці площею 0,21 га, на якій розташований будинок.

Суд першої інстанції задовольнив вимогу позову про усунення позивачу перешкод у здійсненні права власності без наведення для цього в рішенні жодних підстав, доказів і мотивів. Тим часом, ця вимога заявлялася з конкретних підстав, позивач вказував на конкретні обставини та спосіб щодо вчинення перешкод у здійсненні права власності (відповідач вчиняє перешкоди у користуванні приміщеннями будинку, викинув пральну машину з ванної кімнати, виганяє позивача з будинку, чим не дає можливості користуватися своїм майном, житлом). Відповідні факти і обставини підлягають доказуванню, проте, доказів щодо вчинення відповідачем таких конкретних перешкод позивачу у здійсненні права власності в справі немає, суд на такі не посилався, а відповідач в апеляційній скарзі вказував на бездоказовість цієї вимоги та на необґрунтованість рішення суду в цій частині.

Ці доводи апеляції відповідача теж заслуговують на увагу, а за відсутності конкретних, доведених підстав для висновку про вчинення відповідачем перешкод позивачу у здійсненні права власності суд не мав і передбачених законом підстав приймати неконкретизоване, абстрактне рішення про покладення на відповідача обов'язку не чинити позивачу перешкод у користуванні спільною сумісною власністю, як це зазначено в резолютивній частині рішення. Поза цим, відповідальність за вчинення іншій особі перешкод у здійсненні права власності та виконання обов'язку не чинити такі перешкоди має особистісний характер, позаяк ідеться про відповідальність за цивільне правопорушення, що настає за умови наявності та доведеності вини порушника. Така вина відповідача не була доведена в суді першої інстанції, а зі смертю особи можливість для цього втрачена.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції не повною мірою відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію ОСОБА_1 слід задовольнити, апеляцію ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його резолютивну частину відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи, що передбачає задоволення позову, який розглядається, частково, визнання факту належності на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 як подружжю станом на 28.07.2009 спірного житлового будинку із належними до нього господарськими будівлями і спорудами та земельних ділянок площею 0,21 га і площею 0,61 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_1 права власності на 29/100 ідеальних часток у спірному будинку та у земельній ділянці площею 0,21 га, на якій розташований будинок, а також на 1/2 ідеальну частку в земельній ділянці площею 0,61 га, та відмову в решті позову. За результатом вирішення справи підлягає скасуванню і додаткове рішення Свалявського районного суду від 06.06.2011 із новим розподілом сплаченого та належного до сплати судового збору.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Свалявського районного суду від 24 березня 2011 року змінити, виклавши його резолютивну частину таким чином:

«Позов ОСОБА_1 до правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та усунення перешкод у здійсненні права власності задовольнити частково:

визнати факт належності на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 як подружжю станом на 28.07.2009 такого нерухомого майна:

житлового будинку АДРЕСА_1 із належними до нього господарськими будівлями і спорудами;

розташованих за адресою: АДРЕСА_1 земельних ділянок:

площею 0,21 га, призначеної для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, щодо якої на ім'я ОСОБА_3 на підставі рішення Свалявської міської ради від 18.08.1994 був 29.08.1994 виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю;

площею 0,61 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, щодо якої на ім'я ОСОБА_3 на підставі рішення Свалявської міської ради від 28.12.2000 був 27.12.2001 виданий Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на землю;

визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на:

29/100 ідеальних часток у житловому будинку АДРЕСА_1 із належними до нього господарськими будівлями і спорудами;

29/100 ідеальних часток у земельній ділянці площею 0,21 га, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, призначеній для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, щодо якої на ім'я ОСОБА_3 був 29.08.1994 виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю;

1/2 ідеальну частку в земельній ділянці площею 0,61 га, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, призначеній для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, щодо якої на ім'я ОСОБА_3 був 27.12.2001 виданий Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на землю.

У решті позову - відмовити.».

За результатом вирішення справи додаткове рішення Свалявського районного суду від 6 червня 2011 року скасувати і розподілити судові витрати таким чином: стягнути у відшкодування судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 202,60 грн, стягнути з ОСОБА_2 1347,00 грн судового збору на користь держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді