Справа № 417/2666/16-ц
Провадження № 2/417/419/16
РІШЕННЯ

Іменем україни

(заочне)

"02" вересня 2016 р. с. Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Дідоренко А.Е.,

при секретарі Грибєнік О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Марківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

21.06.2016 позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування заявленного позову позивач посилається на те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 30.04.2003 року по 19.05.2005 року.

Шлюб між ними було розірвано 19.05.2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу.

Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу син залишився проживати з позивачкою і знаходиться на її утриманні.

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Білокуракінської районної державної адміністрації від 27.10.2014 року вона разом з неповнолітнім сином були взяті на облік в с.Нещеретове Білокуракінського району Луганської області, як особи переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Після розірвання шлюбу, відповідач не підтримує будь-яких стосунків з сином, не відвідує його, не цікавиться його життям та станом здоров'я, не дбає про матеріальне забезпечення сина та його виховання.

Позивач неодноразово зверталася до свого чоловіка щодо надання ним дозволу на виїзд їх сина за межі України та на територію Луганської та Донецької областей, які тимчасово непідконтрольні Україні. Проте згоди від відповідача на виїзд дитини не отримала.

Позивач вважає, що надання дозволу на виїзд неповнолітнього сина на територію Луганської та Донецької областей та на територію Російської Федерації відповідає інтересам дитини, так як у м.Луганськ залишилося проживати дуже багато родичів та друзів, дитина за ними сумує, та вважає, що такі подорожі матимуть велике значення для духовного та фізичного розвитку дитини.

Позивач в судове засідання не з'явилася, в позовній заяві просила розглянути справу без її участі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся - через опублікування оголошення на веб- порталі Судова влада України" на офіційній сторінці Марківського районного суду Луганської області в розділі "Справи Кам'янобрідського районного суду м.Луганська" оскільки відповідач зареєстрований у м.Луганську куди не здійснюється доставка поштової кореспонденції підприємстом поштового зв'язку "Укрпошта", а також через оголошення в газеті «Урядовий курєр» від 22.07.2016 року №136.

В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

30.04.2003 року Кам'янобрідським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який було розірвано 19.05.2005 року Ленінським відділом РАЦС Луганського МУЮ, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу 1-ЕД №213609 (а.с.8).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії 1-ЕД №240255 виданого 04.12.2003 року від шлюбу у них народився син - ОСОБА_3, 19.11.2003 року, батьком записаний ОСОБА_2, матірю ОСОБА_1 (а.с.9).

Згідно копії довідки від 27.10.2014 р. №921000199 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_3 перемістилася з тимчасово окупованої території м. Луганськ до с.Нещеретове Білокуракінського району Луганської області (а.с.10).

Таким чином сторони хоч і не перебувають у шлюбі але між ними існують правовівідносини , які регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки вони мають спільних дітей, наразі існує необхідність у наданні дозволу на виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супровіду другого з батьків.

Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Конституцією України від 28 червня 1996 року (ст. 33) кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Згідно положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила перетинання державного кордону) передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними.

Судом встановлено, що позивач разом зі своїм сином має намір тимчасово виїхати за межі країни до Луганської та Донецької областей, які є тимчасово окупованими та непідконтрольні Україні, відвідати своїх родичів та знайомих.

На підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що відсутність батька дитини і даних щодо місця його знаходження робить неможливим отримання від нього письмової згоди на виїзд дитини за кордон, позбавляє дитину права всебічного та гармонійного розвитку, спілкування з родичами, а також враховуючи те, що почався учбовий рік, дитина знаходиться на навчанні в школі за місцем їх тимчасової реєстрації, а також враховуючи що позивач прохає про виїзд дитини до окупованої території Луганської та Донецької областей, суд вважає за можливе дозволити тимчасовий виїзд за кордон України, а саме до Луганської та Донецької областей, які тимчасово непідконтрольні Україні на період з 21 червня 2016 року по 21 червня 2017 року включно за виключенням виїзду на постійне місце проживання, без письмової згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2, у супроводі матері ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212-215, 223, 292, 294, 296 ЦПК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - задовольнити частково.

Надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди до Луганської та Донецької областей та безперешкодно пересуватися по територіях Луганської та Донецької областей, які тимчасово непідконтрольні Україні, неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без письмової згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2, з дня набрання рішенням законної сили до 21 червня 2017 року.

Надати дозвіл на тимчасовий, періодичний виїзд за межі державного кордону України, малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без письмової згоди та супроводу його батька ОСОБА_2, з дня набрання рішенням законної сили та до 21 червня 2017 року включно.

Копію заочного рішення надіслати відповідачу.

Заочне рішення може бути переглянуте Марківським районним судом за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Марківський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Марківського районного суду А.Е. Дідоренко