Номер провадження: 22-ц/785/6909/16
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В. Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Станкевича В.А.

- Бабія А.П.

при секретарі - Желєзнову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Голови ліквідаційної комісії Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 1-3), в якому просила: стягнути з Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області на її користь матеріальну шкоду в розмірі 212,93 грн.; моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та понесені нею транспортні витрати на прибуття до суду для розгляду її позову, шляхом безспірного списання сум ГУ ДКС України в Одеській області з рахунків РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області; на користь держави з РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області судовий збір.

Свої позовні вимоги позивачка, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовувала тим, що 04.12.2013 року працівниками філії ПАО «Укрпошта» у неї був вилучений паспорт громадянина України, фотокопія диплому про освіту, посвідчення аспіранта та кошти на суму 361 грн. У зв'язку з чим вона звернулась до працівників Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявою про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення працівниками філії ПАО «Укрпошта» кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 191, 357 КК України.

27.12.2013 року Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області до реєстру були внесені відомості, викладені у заяві ОСОБА_3, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого лише ч. 1 ст. 191 КК України. Постановою слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_4 від 24.02.2014 року зазначене кримінальне провадження було закрито у зв'язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Вважаючи такі дії слідчого протиправними, оскільки досудове розслідування було проведено без дотримання основних завдань кримінального провадження з порушенням її прав, ОСОБА_3 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на вищезгадану постанову слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_4 від 24.02.2014 року про закриття кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2014 року (справа № 522/20926/14-к) скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково: постанову слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_4 від 24.02.2014 року про закриття кримінального провадження скасовано; зобов'язано слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_4 внести д ЄДРДР відомості викладені у заяві ОСОБА_3 від 27.12.2013 року про вчинення працівниками філії ПАО «Укрпошта» кримінального правопорушення, передбаченого ст. 357 КК України. Позивачка зазначила, що через неправомірні дії слідчого вона змушена була звертатись до суду за захистом своїх прав, які були відновлені вказаною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2014 року. Крім того, зазначила, що неправомірними діями їй була спричинена й моральна шкода, компенсацію за яку вона оцінює в 50 000 гривень. Також, позивачка вказала, що кошти, які вона витрачала на поїздки до суду, вона могла витратити на утримання сім'ї.

Як зазначено в рішенні суду, позивачка у судове засідання 01.06.2016 року не з'явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, надала до суду заяву, за якою просила справу розглядати за її відсутності. У минулих судових засіданнях позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів у судове засідання 01.06.2016 року не з'явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 500 (п'ятсот) гривень 00 коп. шляхом списання коштів з рахунків цього органу, а в разі відсутності у зазначеного органу відповідних призначень, - за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області на користь держави судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривен 20 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2016 року, в якій просить рішення суду від 01.06.2016 року в частині задоволених позовних вимог залишити без змін, а в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог по стягненню матеріальної шкоди, судових витрат, стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що висновки суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не мотивовані і не ґрунтуються на законі.

Іншими учасниками процесу рішення суду не оскаржується.

В судове засідання учасники процесу не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили. Від ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність в зв'язку із знаходженням її на роботі, вимоги апеляційної скарги підтримує та просить задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. При цьому, судова колегія зазначає, що не робить висновків стосовно не оскаржуваної частини рішення суду щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 27.12.2013 року до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області надійшла заява ОСОБА_3 щодо неправомірних дій, вчинених з боку працівників філії ПАО «Укрпошта», які вилучили у позивачки паспорт громадянина України, фотокопію диплому про освіту, посвідчення аспіранта та кошти на суму 361 грн.

За вказаною заявою ОСОБА_3 просила внести відомості до ЄРДР про вчинення працівниками філії ПАО «Укрпошта» кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 191, 357 КК України.

27.12.2013 року Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відомості, викладені у заяві ОСОБА_3, внесені до ЄРДР під № 0013674 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.

Постановою слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_4 від 24.02.2014 року зазначене кримінальне провадження було закрито у зв'язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вказаного постановою слідчого від 24.02.2014 року про закриття кримінального провадження, ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на постанову слідчого Арику І.В. від 24.02.2014 року.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2014 року (справа № 522/20926/14-к) скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково: постанову слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_4 від 24.02.2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР під № 0013674, скасовано; зобов'язано слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_4 внести до ЄДРДР відомості викладені у заяві ОСОБА_3 від 27.12.2013 року про вчинення працівниками філії ПАО «Укрпошта» кримінального правопорушення, передбаченого ст. 357 КК України (а. с. 4).

Крім того, в ухвалі судді від 27.11.2014 року вказано, що «слідчим у рамках кримінального провадження не було встановлено та допитано працівників філії ПАО «Укрпошта», та не з'ясовані обставини, викладені в заяві ОСОБА_3, щодо заволодіння її паспортом та грошима. Будь-яких інших заходів для встановлення зазначених обставин слідчим також вжито не було, хоча вирішення цих питань має безпосереднє значення для вказаного кримінального провадження. Посилання слідчого Арику І.В. в постанові про закриття кримінального провадження на те, що в ході досудового слідства ним було проведено ряд слідчих та розшукових дій, щодо встановлення можливих свідків та очевидців скоєного правопорушення, встановлення камер відео спостереження, на яких міг бути зафіксований факт вчинення кримінального правопорушення, а також встановлення осіб причетних до цього не відповідає дійсності, оскільки не підтверджено самими матеріалами закритого кримінального провадження».

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що якщо шкода завдана фізичній особі внаслідок дії, бездіяльності чи незаконного рішення відповідача, що не пов'язані із обставинами, які передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК України, така шкода відшкодовується у загальному порядку (ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України) та, за таких обставин, Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відповідає за позовом самостійно коштами, які є в його розпорядженні, а держава не відповідає за завдання шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з характеру та обсягу душевних і психічних страждань, яких зазначала позивач, у зв'язку з тим, що вона не могла реалізувати своє право на повний та об'єктивний розгляд своєї заяви, поданої до слідчого відділу, їх тривалості, а також тривалості дій з відновлення її прав та зусиль, які вона змушена докладати для відновлення своїх прав у зв'язку з чим зверталася до суду за захистом своїх прав.

Тому, враховуючи вищевикладене, тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнала позивач, ступінь вини посадової особи слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області у спричиненні позивачу моральної шкоди, на переконання суду першої інстанції, відшкодування моральної шкоди позивачу в розмірі 500 гривень повною мірою відповідатиме засадам розумності, виваженості й справедливості та вимогам ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди у розмірі 212, 93 гривень (які складаються з транспортних витрат, пов'язаних з її явкою до суду для подання скарги та явки у засідання за її скаргою на бездіяльність слідчого), суд першої інстанції виходив з того, що ці витрати не становлять майнової шкоди в розумінні статті 1166 ЦК України, а є витратами, компенсація яких здійснюється за нормами спеціального закону: вони є витратами, пов'язаними з явкою позивача до суду, та, оскільки такі витрати понесені останньою у іншій справі, тому у цій справі, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стягненню не підлягають.

Отже, понесені позивачкою витрати при розгляді справи у порядку кримінально-процесуального судочинства у сенсі положень пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України, суд першої інстанції вважав, не є матеріальними збитками (майновою шкодою), що в порядку цивільного судочинства підлягають відшкодуванню на підставі частини 1 статті 1166, частини 6 статті 1176 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди в розмірі 212, 93 гривень не підлягають задоволенню.

Крім того, надані позивачкою ксерокопії проїзних документів, на підтвердження понесених нею витрат на прибуття до судових засідань, є настільки неякісні, що з них неможливо встановити дати цих документів, приналежність цих документів до витрат пов'язаних з розглядом даної цивільної справи (а. с. 23а, 41-42). Надані копії талонів на міське маршрутне таксі не містять дати, визначення маршруту та міста використання цих талонів.

Тому суд першої інстанції вважав, що позивачкою не доведено відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, розмір транспортних витрат, те що витрати на квитки пов'язані з розглядом її позову, а тому в стягненні цих витрат вважав необхідно відмовити.

За таких обставин, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1172, ч. 6 ст. 1176 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 197, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, частково задовольнив позов ОСОБА_3

Судова колегія, не роблячи висновків стосовно не оскаржуваної частини рішення, вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки.

Оскільки, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, на яку позивачка посилалася, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як завдану матеріальну шкоду, позивачка просила стягнути з відповідачів на її користь в порядку цивільного судочинства витрати, які вона понесла в зв'язку з поданням та розглядом скарги на постанову слідчого про закриття кримінального провадження в розмірі 212,93 грн.

Тобто, позивачка просила стягнути в порядку цивільного судочинства на її користь як збитки судові витрати, які вона понесла при розгляді справи за її скаргою в порядку кримінального судочинства.

Як роз'яснено в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Відповідно до Глави 8 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства можуть бути розподілені між сторонами судові витрати, понесені ними в ході розгляду справи в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд першої інстанції, судова колегія вважає, правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог позивачки щодо стягнення з відповідачів на її користь матеріальної шкоди, яка полягає в судових витратах, які позивачка понесла при розгляді справи за її скаргою в порядку кримінального судочинства.

Також судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо відмови в стягненні на користь позивачки судових витрат понесених нею в ході розгляду її позову.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тобто, для присудження стороні, на користь якої ухвалено рішення, судових витрат, сторона повинна документально підтвердити понесені нею судові витрати.

Проте, в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані докази на підтвердження понесених позивачкою судових витрат в ході розгляду її позову, з чого виходив і суд першої інстанції, вказавши, що позивачкою не доведено відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, розмір транспортних витрат, те що витрати на квитки пов'язані з розглядом її позову, з чим погоджується і судова колегія, оскільки надані позивачкою на підтвердження понесених нею судових витрат ксерокопії квитків (а. с. 23а, 41-42) не підтверджують витрати позивачки саме з розглядом її позову, так як не містять маршруту та враховуючи дати розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що при розгляді скарги слідчий суддя на стадії досудового розслідування, в порядку ст. ст. 303-307 КПК України не наділений правом розглядати і вирішувати питання щодо судових витрат, а позивачка не має статусу осіб, визначених ст. 121 КПК України, судова колегія не приймає до уваги.

Оскільки, ці доводи не спростовують висновки суду, так як відповідно до Глави 8 КПК України, розподіл процесуальних витрат здійснюється згідно ст. 124 КПК України та рішення щодо процесуальних витрат приймаються відповідно до ст. 126 КПК України.

Відповідно до Глави 8 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства можуть бути розподілені між сторонами судові витрати, понесені ними в ході розгляду справи в порядку цивільного судочинства.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо судових витрат понесених позивачкою в ході розгляду її позову.

Оскільки, як зазначено вище, позивачкою відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України не доведено їх документально, а ксерокопії квитків (а. с. 23а, 41-42), які надані позивачкою на підтвердження понесених нею судових витрат, не підтверджують витрати позивачки саме з розглядом її позову, так як не містять маршруту та враховуючи дати розгляду справи. Звірка цих копій білетів судом з оригіналами, на що посилається позивачка, не підтверджує, враховуючи викладене, що ці витрати пов'язані саме з розглядом позову позивачки.

Інші доводи апеляційної скарги, судова колегія також не приймає до уваги, оскільки вони, враховуючи вище зазначене, не спростовують висновки суду першої інстанції

Таким чином, на підставі наведене, враховуючи докази, які містяться в матеріалах справи, обставини, якими позивачка обґрунтовувала свої вимоги, доводи апеляційної скарги, судова колегія не роблячи висновків стосовно не оскаржуваної частини рішення суду, вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно відхилити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2016 року залишити без змін.

Враховуючи, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, то відповідно до ст. 88 ЦПК України відсутні і підстави для стягнення на користь позивачки і судових витрат, понесених нею в зв'язку з розглядом апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич

А.П. Бабій