Справа № 278/365/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
13 травня 2016 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді - Зубчук І.В.
секретаря с/з - Безпалько В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, вказуючи, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1. В даному будинку зареєстровані відповідачі, які не є родичами позивача, які не проживають в ньому з 1996 року.
З вищезазначеного видно, що особи добровільно виписатися з житлового приміщення відмовляються, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
В ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком в АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідачів.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив задовольнити позов з підстав зазначених в ньому.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися. У відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи через пресу.
Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.224 та ч.2 ст.158 ЦПК України.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечувала проти задоволення позову.
Дослідивши докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Правовідносини між сторонами регулюються ст. 41 Конституцій України, ст.ст. 316, 317, 319, 386, 391 ЦК України, чинними на день їх виникнення.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку (а.с.9-11).
Згідно довідки виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області №2017 від 03 лютого 2016 року в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5, 1958 р.н. та ОСОБА_4, 1991 р.н., але фактично за вказаною адресою не проживають (а.с.7).
Факт не проживання відповідачів в спірному будинку стверджується актом виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 03 лютого 2016 року, який приймається як достовірний доказ (а.с.8).
Відповідності до ст.ст.11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року № 6-57цс12.
Згідно з ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
У відповідності до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно з ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення, тощо.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 218, 224 ЦПК України, ст. 41 Конституцій України, ст.ст. 316, 317, 319, 386, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» із змінами та доповненнями, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вищевказаного житлового будинку.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: І. В. Зубчук