У х в а л а

31 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про виділ частки майна в натурі та встановлення порядку користування,

в с т а н о в и л а :

Ленінський районний суд м. Полтави заочним рішенням від 28 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив, ухвалив: виділити ОСОБА_5 частину житлового будинку з господарськими спорудами відповідно до варіанта № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 18 грудня 2013 року (зафарбовано на плані червоним кольором); визначити порядок користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 відповідно до варіанта № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 18 грудня 2013 року; виділити в користування ОСОБА_5 земельну ділянку площею 848 кв. м, яка на плані зафарбована в червоний колір.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 26 квітня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

26 липня 2016 року ОСОБА_4, за дорученням якої діє ОСОБА_7, звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 116, 123, 125, 126 Земельного кодексу України.

На обґрунтування підстави перегляду зазначеного судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня, 21 жовтня і 31 грудня 2015 року, 25 січня, 14 і 19 вересня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 26 квітня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про те, що заявники не довели належними та допустимими доказам факту порушення їх прав як землекористувачів рішенням суду першої інстанції від 28 січня 2014 року (яким визначено порядок користування спірною земельною ділянкою), а також не довели факту самовільного зайняття земельної ділянки, що перебуває в їхньому користуванні.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 8 липня 2015 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на порушення судами норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи;

- в ухвалі від 21 жовтня 2015 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання права користування земельною ділянкою, оскільки попередній власник право власності на спірну земельну ділянку не оформив, державний акт на право власності на земельну ділянку не отримав; позивач, придбавши будинок, також не оформив право на спірну земельну ділянку згідно з вимогами земельного законодавства; крім того, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), на якій розташований житловий будинок позивача, не визначені;

- в ухвалі від 31 грудня 2015 року касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод у користуванні нею з огляду на те, що позивач не довів наявності права користування земельною ділянкою, а у зв'язку зі зміною розміру земельної ділянки та припиненням у 2007 році спільної часткової власності позивача неможливо встановити порядок користування земельною ділянкою з визначенням її меж;

- в ухвалі від 25 січня 2016 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для визначення порядку користування жилим будинком та земельною ділянкою з огляду на те, що між сторонами не здійснено реального поділу будинку відповідно до належних їм часток, а також у сторін відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку;

- в ухвалі від 14 вересня 2016 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про відсутність правових підстав для визначення порядку користування спірною земельною ділянкою, оскільки докази відведення сторонам у справі земельної ділянки відповідної площі відсутні;

- в ухвалі від 19 вересня 2016 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про відмову в задоволенні заявлених вимог щодо виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній частковій власності, та визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки у сторін немає дозволу на переобладнання та перепланування будинку, погодження варіанта поділу будинку з відповідними службами; крім того, земельна ділянка не перебуває у власності жодної зі сторін.

Порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про виділ частки майна в натурі та встановлення порядку користування за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук
В.І. Гуменюк
В.М. Сімоненко