20.10.2016 Справа № 363/4186/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, витребування майна з незаконного володіння та стягнення грошової компенсації та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Вишгородський районний відділ ДМС України у Київській області та Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязання вчинити певні дії,

встановив:

позивачка звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач з 17 червня 2015 року порушує її право на проживання в найманій нею АДРЕСА_1, оскільки виселив її з цієї квартири без законних на те підстав шляхом заміни замків. В цьому звязку, уточнивши позовні вимоги, просить вселити її до вказаної квартири, витребувати з незаконного володіння відповідача її фотоальбоми та стягнути з нього грошову компенсацію за привласнення її речей в сумі 70 000 грн. та судові витрати.

Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що він є власником вказаної квартири, в якій на підставі договору найму проживала позивачка. З червня 2015 року він повернувся проживати до квартири разом зі своєю сімєю про що неодноразово повідомляв ОСОБА_1 У звязку з тим, що остання більше року відсутня у його квартирі без поважних причин ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги, просить визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 на підставі ст. 405 ЦК України та зобовязати відділ ДМС Вишгородського району Київської області зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку.

В суді позивачка та її представник підтримали первісну позовну заяву з викладених у ній підстав, проти задоволення зустрічного позову заперечили.

Позивачка пояснила, що більше трьох років проживала з відповідачем в його квартирі АДРЕСА_2 з яким мала сімейні стосунки. За згодою останнього на підставі договору найму вона зареєстрована в квартирі. Згодом у вказаній квартирі вона проживала сама. 17 червня 2015 року після повернення з відпочинку не змогла потрапити до квартири у звязку із заміною замків та була вимушена звернутися до правоохоронних органів, які для вирішення вказаного питання рекомендували звернутися до суду. Також зазначила, що про необхідність виселення з квартири відповідач її не повідомляв. Крім того в квартирі залишилися її особисті речі, меблі, електроприбори, предмети домашнього вжитку та одяг, доступу до яких вона не має.

Представник відповідача в суді проти первісного позову заперечив та просив про задоволення зустрічної позовної заяви, посилаючись на те, що ОСОБА_1 завчасно та неодноразово, особисто відповідачем та засобами мобільного звязку, повідомлялася про необхідність звільнення квартири у звязку з поверненням ОСОБА_2 та членів його родини. Наразі відповідачка втратила право користування вказаним житловим приміщенням та чинить перешкоди останньому в реалізації його прав власника.

Представник Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області поклалася на розсуд суду, однак просила під час ухвалення рішення врахувати інтереси малолітньої дитини, яка проживає у вказаній квартирі.

Заслухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 вересня 2003 року.

06 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено безстроковий договір найму №5, посвідчений Комунальним підприємством житлового і комунального господарства Вишгородської міської ради, згідно якого відповідач передав в найм позивачці на тимчасове користування житлове приміщення - АДРЕСА_1.

Згідно умов вказаного договору по поверненню ОСОБА_2 та членів його сімї ОСОБА_1 зобовязалася звільнити тимчасово займану житлову площу.

З того часу позивачка вселилася, постійно проживала та зареєстрована у вказаній квартирі.

17 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Начальника Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про вчинення злочину, згідно якої за час її перебування на відпочинку ОСОБА_2 протиправно позбавив її права користування її майном, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_2.

Згідно висновку дільничного інспектора міліції Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_3 від 24 червня 2015 року в ході проведення перевірки встановлено, що 17 червня 2015 року після повернення з відпустки ОСОБА_1 виявила заміну замків на вхідних дверях квартири, в якій вона проживала та зареєстрована та в якій знаходилися її особисті речі, документи та грошові кошти. Після виклику правоохоронних органів двері до квартири відчинив її власник ОСОБА_2, який відмовився повернути речі ОСОБА_1 та впустити її до квартири.

Також в ході проведення перевірки опитано ОСОБА_2, який пояснив, що

ОСОБА_1 проживала в його квартирі на підставі договору найму, який з нею анульовано, про що її завчасно повідомлено. 17 червня 2015 року ОСОБА_2 замінив замки до квартири, а речі ОСОБА_1 відвіз до її подруги з якою вона проживала.

У звязку з тим, що в даній ситуації вбачаються цивільно-правові відносини для вирішення вказаного питання ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду.

31 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії І-ОК №174659.

Від вказаного шлюбу 19 грудня 2015 року в подружжя народилася дочка ОСОБА_5.

Малолітня дитина з 19 грудня 2015 року зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається з довідки форми №3 від 01 вересня 2016 року.

Згідно актів обстеження житлово-побутових умов проживання від 12 березня та 02 вересня 2016 року у вказаній квартирі проживає сімя з чотирьох осіб ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_4, її син від попереднього шлюбу ОСОБА_6 та спільна дочка ОСОБА_5

Згідно свідоцтва про паво власності на нерухоме майно від 12 вересня 2003 року квартира трьохкімнатна, загальна площа якої складає 98,3 кв.м., житлова площа 58,9 кв.м.

Як встановлено з пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні, остання іншого житла не має у звязку чим вимушена тимчасово проживати у друзів.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Згідно ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Відповідно до ст. 159 ЖК України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.).

Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

Згідно ст. 168 ЖК України укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.

Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача.

Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Відповідно до ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Як передбачено ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Відповідно до ч. 3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї.

Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Згідно ст. 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Як встановлено по справі позивачка в установленому законом порядку вселилася та правомірно проживала в квартирі відповідача на підставі договору найму.

Відтак у разі його розірвання у звязку з необхідністю використання житла для проживання власника квартири разом із членами своєї сімї, ОСОБА_2 повинен був попередити про це ОСОБА_1 не пізніше ніж за два місяці.

Разом з тим, вимогу про звільнення тимчасово зайнятої житлової площі відповідач направив ОСОБА_1 лише 22 вересня 2015 року, тобто після виселення позивачки з квартири відповідача внаслідок заміни замків, коли остання в ній на той час вже не проживала.

Крім того вимогу ОСОБА_2 направлено на адресу його ж квартири АДРЕСА_2, в якій з 17 червня 2016 року проживав лише він зі своєю сімєю.

З показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, встановлено, що ОСОБА_1 проживала разом з відповідачем в м. Вишгороді, з яким мала певні стосунки. Згодом від позивачки свідки дізналися про те, що під час перебування ОСОБА_1 у відпустці в червні 2015 року відповідач змінив замки у квартирі де вони разом проживали. З того часу (17 червня 2015 року) вона не могла потрапити до квартири відповідача, в якій залишилися її особисті речі, меблі та інше майно, яке нею придбавалося за особисті кошти.

Разом з тим, як з показань свідків так і з поданих документів не можна дійти висновку, що сторони проживали однією сімєю як чоловік і жінка, наявність ознак притаманних подружжю, усталеного спільного побуту та взаємних прав і обовязків у взаємовідносинах сторін не встановлено, а тому такі доводи позову суд відкидає, як не доведені.

Твердження в суді представника відповідача про те, що позивачка повідомлялася про необхідність звільнення житлового приміщення особисто відповідачем та його дружиною за допомогою засобів мобільного звязку суд до уваги не приймає, які є бездоказовими та нічим не підтверджені.

Достатні та допустимі докази, які б документально підтверджували факт того, що за 2 місяці до вселення у квартиру відповідача позивачка належним чином повідомлена про необхідність виселення суду не представлено.

До того ж, згідно ст. 527 ЦК України право вимагати виконання зобовязання належить виключно кредитору, а тому суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача про те, що позивачка повідомлялася про необхідність звільнення займаного приміщення дружиною відповідача, що не свідчить про реалізацію прав власника квартири на розірвання договору найму згідно ст. 825 ЦК України.

Також суд зазначає, що навіть в разі відмови наймача звільнити жиле приміщення у разі припинення договору найму, той підлягає виселенню виключно в судовому порядку згідно ст.. 47 Конституції України, ст. 169 ЖК України та ст. 826 ЦК України.

Відтак заміна замків на вхідних дверях квартири і ненадання ключів наймачеві є фактичним виселенням особи в неправовий спосіб без дотримання вимог ст.ст. 825-826 ЦК України.

Таким чином право позивачки на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 є порушеним і його слід захистити шляхом відновлення становища, до існувало до його порушення, а саме шляхом вселення позивачки до вказаної квартири (ст. 16 ЦК України).

Крім того, враховуючи площу квартири, кількість кімнат та побутові умови, права на проживання в квартирі малолітньої дитини не будуть обмежені чи порушені фактом вселення до неї позивачки, коли відновити порушені права останньої в інший спосіб є неможливим.

На підставі викладеного позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Що стосується решти позовних вимог первісної позовної заяви, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так, суду не представлено належних, допустимих і достатніх доказів, а саме платіжних документів (квитанцій, чеків, накладних тощо), які б підтверджували яке конкретно майно

ОСОБА_1, його кількість, найменування і вартість залишилося в квартирі позивача та вибуло з її володіння. Показання в суді свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

ОСОБА_10 та пояснення самої позивачки цих обставин достатньо не підтверджують.

Відтак первісний позов в цій частині є недоведеним і необґрунтованим, а тому підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації в розмірі 70 000 грн. та витребування майна судом не встановлено.

Враховуючи, що позивачка підлягає вселенню до квартири відповідача, вказане унеможливлює задоволення зустрічної позовної заяви, доводи якої на основі закону не ґрунтуються та фактичним обставинам справи не відповідають.

Крім того норми ст. 405 ЦК України застосуванню в цій справі не підлягають, оскільки стосуються виключно прав користування житлом членами сімї його власника, до яких ОСОБА_1 не входить, про що і сам позивач зазначає в своїй зустрічній позовній заяві.

Таким чином в задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

первісну позовну заяву задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 5 600 грн., а всього 6 087 (шість тисяч вісімдесят сім) грн. 20 (двадцять) коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя