Провадження № 2/520/1270/16
Рішення

іменем України

16 вересня 2016 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Прохорова П.А.,

при секретарі - Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування квартирою,

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, припинення права власності, визнання права власності на квартиру та стягнення частини коштів за виконання зобов'язання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1, за якими ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири, як таке, що набуто нею у порядку поділу майна подружжя, визнати 1/2 частину квартири за відповідачем, як таке, що набуто з аналогічних підстав, а також встановити порядок користування такою квартирою, виділивши їй (та сину) у користування житлову кімнату площею 19,2 кв.м.,

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала на те, що у період з 01 вересня 2007 року по 17 березня 2015 року сторони перебували у шлюбі. У період подружніх відносин, 31 травня 2012 року, за договором купівлі-продажу сторони, за спільні кошти, набули у власність квартиру АДРЕСА_1. Набувачем (покупцем) за таким договором виступив відповідач, і відповідно, зареєстровано її було на його ім'я.

На час звернення позивача до суду з вказаним позовом сторони не можуть дійти згоди щодо поділу та порядку користування спірною квартирою, а тому позивач, вказуючи на те, що спільна неповнолітня дитина сторін після розірвання шлюбу між сторонами проживає з позивачем, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири, та встановити порядок користування такою квартирою, відповідно до якого виділити позивачу більшу житлову кімнату (19,2 кв. м.), а відповідачу - меншу житлову кімнату (площею 14,8 кв.м.), а інші приміщення (згідно технічного паспорту від 18.05.2012 року) - залишити у спільному користуванні.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом. У зустрічному позові ОСОБА_2 вказував на те, що спірну квартиру було придбано за кошти, отримані ним за договором пожертви від 28 травня 2012 року (320000,00 грн. з загальної вартості квартири - 465405,00 грн.), та кошти, отримані ОСОБА_2 в інтересах подружжя 29 квітня 2012 року у позику від ОСОБА_3 у загальному розмірі 10000,00 дол. США, а також за накопичені подружжям кошти у період спільного проживання.

З викладених обставин позивач за зустрічним позовом зазначав про те, що пропорційно до внесених ним особистих коштів (320000,00 грн, що були отримані ним у дар да договором пожертви), частка квартири в розмірі 68,75% має бути визнана судом його особистою власністю, а інша частка, в розмірі 31,25% є спільним майном подружжя, та з огляду на наявність між сторонами спору, має бути поділена в рівних частках, по 15,625 % кожному.

При цьому позивач за зустрічним позовом також зауважував, що вважає спільне користування сторонами квартирою неможливим, а тому посилаючись на висновок судової будівельно-технічної експертизи щодо неможливості проведення розділу спірної квартири відповідно до часток співвласників та щодо вартості 15,625% квартири, просив суд визначити частку відповідача за зустрічним позовом у праві власності на спірну квартиру у зазначеному розмірів (15,625%) та припинити її право власності на таку частку, стягнувши з позивача за зустрічним позовом, грошову компенсацію у визначеному експертом розмірі - 186500,00 грн., що внесені на депозит суду.

Додатково позивач у зустрічному позові просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в розмірі 109710,00 грн., що за розрахунками позивача еквівалентні до 4500,00 дол. США, - 1/2 частини суми боргу за вказаною розпискою від 29 квітня 2012 року, що була повернута ОСОБА_2 позикодавцеві особисто, після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 Підставою для стягнення зазначених коштів, за поясненнями зустрічного позову, є те, що зобов'язання (позика) було набуто ним в інтересах подружжя, а отримані від такої позики кошти - використані у інтересах родини, а тому подружжя мало виступати у такому зобов'язанні як боржники, яким за загальним правилом належить погасити заборгованість в рівних частинах.

Натомість після розірвання шлюбу ОСОБА_2 був вимушений повернути позикодавцю всю непогашену суму заборгованості (у загальному розмірі 9000,00 дол. США) за рахунок особистих коштів, та тепер, вказуючи на положення законодавства, вимагає від позивача за первинним позовом належної компенсації.

У судовому засіданні представники позивача за первинним позовом наголошували на обґрунтованості вимог первинного позову та безпідставності вимог зустрічної позовної заяви. Так, представники ОСОБА_1 вказували на те, що всі кошти, за які було придбано спірну квартиру були сумісним майном подружжя, про що свідчить зокрема п. 7.5 договору купівлі-продажу спірної квартири. Джерелом таких коштів стали збережені доходи подружжя та кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2, що було набуто ними на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №8/319а/В від 28.04.2010 року та завершення будівництва відповідного об'єкту нерухомості. Право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 23.04.2012 року.

При цьому представники позивача за первинним позовом наполягали на тому, що хоча відчуження квартири АДРЕСА_2 було оформлено як таке, що відбулось за договором дарування, в дійсності таку квартиру було продано за 35000,00 дол. США., та на підтвердження такого доводу надали до суду копію випуску №15 від 16.04.2012 року газети «Авізо», який містить оголошення ОСОБА_2 про продаж зазначеної квартири та про її вартість, що за їх переконанням свідчить про намір ОСОБА_2 саме продати таку квартиру за 35000,00 "у.о."

Щодо вимог зустрічного позову - то представники позивача зазначили, що підстав для визнання будь-якої частини спірної квартири особистою власністю ОСОБА_2 не вбачають, оскільки жодних прямих доказів витрачання отриманих за договором пожертви від 28 травня 2012 року грошових коштів на придбання квартири до суду не надано, а сам цільовий характер пожертви - не є беззаперечним доказом використання таких коштів саме на придбання спірної квартири. Крім того представники позивача не погоджуються із думкою ОСОБА_2 про неможливість виділу (чи встановлення порядку користування) часток співвласників, та заперечують проти припинення права власності ОСОБА_1 на приналежну їй частку.

Щодо вимог про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 109710,00 грн., то представники відповідача заперечували з тих підстав, що позивачу не було відомо, про укладення договору позики, який є підставою вимог у зустрічному позові відомо не було, про отримання коштів чоловіком та про подальшу долю таких коштів, а отже вони не були використані в інтересах подружжя, та відповідно таке зобов'язання не є спільним зобов'язанням сторін, а тому, на їх думку, вимоги зустрічного позову в цій частині задоволенню не підлягають.

Представник ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову з підстав, наведених в обґрунтування зустрічного позову, а саме: що 68,75% спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 є його особистою власністю, оскільки саме таку частку вартості квартири було сплачено особистими коштами ОСОБА_2, отриманими за договором пожертви, інша частка, 31,25% підлягає поділу між подружжям, по 15,625 % кожному, та оскільки належна відповідачу за первинним позовом частка,15,625% є незначною, - вона не може бути виділена ОСОБА_1 у будь-який спосіб, та за переконанням ОСОБА_2 спільне користування спірним майном є неможливим - просив суд припинити право власності відповідача за зустрічним позовом на таку частку стягнувши на її користь з ОСОБА_2 компенсацію її вартості в сумі 186500,00 грн., що внесені ОСОБА_2 на депозит суду.

Щодо іншої частки коштів, за рахунок яких було придбано спірну квартиру, то представник позивача наполягав на тому, що вказані кошти були отримані родиною ОСОБА_2 за договором позики від 29 квітня 2012 року, про який ОСОБА_1 була обізнана, та більш того, була присутня при його укладенні і жодним чином не заперечувала проти такого, а тому зобов'язання, що витікають з такого договору позики є зобов'язаннями подружжя, що у період подружніх було виконано частково - в розмірі 1000,00 дол. США коштами подружжя. У наступному, після розірвання шлюбу, решту зобов'язання виконав особисто ОСОБА_2, сплативши на користь позикодавця свої особисті кошти в розмірі 9000,00 дол. США. а тому, за переконанням сторони позивача за зустрічним позовом, 1/2 частка коштів, що була сплачена особисто ОСОБА_2 має бути компенсована шляхом стягнення з ОСОБА_1, грошових коштів, еквівалентних до 4500,00 дол. США, що за розрахунками складає 109710,00 грн.

Додатково представник ОСОБА_2 надав критичну оцінку поясненням сторони позивача за первинним позовом щодо отримання подружжям ОСОБА_2 грошових коштів від продажу квартири АДРЕСА_2, оскільки її відчуження відбулось за безоплатним договором (договором дарування), що на час розгляду цієї справи ніким оскаржено не було, питання про визнання такого правочину удаваним сторонами не порушувалось.

В судовому засіданні ОСОБА_1 надала пояснення, аналогічні викладеним у позові та наданим її представниками, та крім того просила суд прийняти до уваги ту обставину, що на її утриманні перебуває дитина, народжена у шлюбі з відповідачем за первинним позовом, що потребує постійного догляду та часто хворіє.

ОСОБА_2 в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позові та наданим його представником.

ОСОБА_2 був допитаний у якості свідка, та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо недостовірних свідчень повідомив суду, що спірну позику у розмірі 10000,00 дол. США ним було отримано 29 квітня 2012 року від ОСОБА_3, на кухні квартири, у якій в той час мешкало подружжя. Позивач за первинним позовом була присутня при укладенні такого договору, та не заперечувала проти нього. Отримані у позику, так само як і отримані за договором пожертви, грошові кошти, були використані для придбання спірної квартири.

Крім того, ОСОБА_2, будучи допитаним у якості свідка повідомив, що квартира АДРЕСА_2 була подарована ним на користь іншої особи за проханням батька, та крім того, - що отримані у пожертву та позичені кошти він зберігав у ПАТ АБ «Південний», для чого у банку було орендовано банківську скриньку. У наступному, при купівлі спірної квартири, передача грошей відбулась шляхом їх фактичної передачі у приміщенні Банку з скриньки покупця до скриньки продавця.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4 повідомив суду, що він був запрошений сторонами договору позики - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у якості свідка укладення ними відповідного договору, та вказав, що бачив передачу грошей, був присутнім при складанні розписки. Також свідок повідомив, що позивач за первинним позовом також була присутня при укладенні договору позики та проти його укладення не заперечувала. Після передачі коштів, ОСОБА_1, особисто їх кудись віднесла, куди саме - свідку невідомо.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 підтвердив факт та обставини укладення між ним та ОСОБА_2 договору позики грошей в розмірі 10000,00 дол. США., а також повернення йому позики ОСОБА_2 в розмірі 9000,00 після розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, свідок вказав, що при укладенні договору позики позивач за первинним позовом була присутньою та не виказувала жодної незгоди щодо укладення договору, та разом з тим, після того як ОСОБА_2 перерахував кошти, він їх передав ОСОБА_1, яка вийшли з ними у кімнату квартири, де укладався договір позики, куди пона їх поділа у наступному йому не відомо.

В судове засідання, призначене на 16.09.2016 року, учасники справи не з'явились, звернулись до суду з письмовими виступами у судових дебатах.

Згідно поданих заяв («промов»), представник позивача за первинним позовом підтримав заявлені позивачем вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, натомість у задоволенні вимог зустрічного позову просив суд відмовити з підстав його необґрунтованості та надуманості.

Представник позивача за зустрічним позовом просив суд задовольнити зустрічний позов з наведених вище підстав, у повному обсязі, а у задоволенні первинного позову - відмовити, оскільки вони фактично є взаємовиключними.

Так, засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

З викладеного вбачається, що на вирішенні суду перебуває спір про поділ майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що перебували у шлюбі у період з 01 вересня 2007 року (свідоцтво про укладення шлюбу на бланку серії НОМЕР_1, копія якого залучена до матеріалів справи, а.с. 5) по 17 березня 2015 року ( розірвано за Рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №520/14751/14-ц, копія якого долучена до матеріалів справи, а.с. 7), з приводу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ОСОБА_2 (на що вказує залучена до матеріалів справи інформаційна довідка №47335887 від 10.11.2015 року, 37-38), на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 2012 року, що посвідчено приватним нотаріусом Одеського приватного нотаріального округу, Носенка О.В. (копія якого залучена до матеріалів справи, а.с.10).

Крім того з зустрічного позову вбачається спір про визнання боргу за договором позики, факт укладення якого підтверджується розпискою від 29 квітня 2012 року ( копія долучена до матеріалів справи, а.с. 70), спільним боргом подружжя, та про стягнення з позивача за первинним позовом компенсації понесених у зв'язку з погашенням такого боргу збитків відповідачем за первинним позовом (позивачем за зустрічним) у розмірі, еквівалентному до 4500,00 дол. США (що за розрахунками ОСОБА_2 та його представника еквівалентно до 108710,00 грн.), про визнання 68,75% часток спірної квартири особистим майном ОСОБА_2, про поділ інших 31,25% часток спірної квартири між колишнім подружжям та про припинення права власності ОСОБА_1 на приналежну їй частку спірної квартири шляхом стягнення на її користь відповідної компенсації.

Спірні відносини врегульовані нормами сімейного та цивільного законодавства.

Так, здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Кореспондуючими є норми ч.3 ст. 368, 369 ЦК України.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 1 ст. 357 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є особистою власністю одного з подружжя, а так само і частка майна, у придбання якого було вкладено крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя особисто, до обсягу майна, що підлягає поділу не включаються (ст. 57 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Частиною 1 статті 71 СК України, передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №71, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності».

При цьому відповідно до ст. 60 СК України визначено загальне правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,- вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Постановою Верховного Суду України від 03.06.2015 року вищенаведена позиція була повторно викладена, однак з доповненням: критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1.час набуття такого майна;

2.кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3.мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Таким чином вбачається, що правовий режим майна, що набуто подружжям у період шлюбу, як такого, що перебуває у їх спільній сумісній власності - презюмується, якщо інше прямо не встановлено законом та договором між подружжям. Натомість факт придбання майна або його частки за особисті кошти одного з подружжя, та виникнення у такої особи кореспондуючого права особистої власності потребує доведення перед судом.

Як було зазначено вище, обов'язок доведення факту чи обставини, що має істотне значення для правильного вирішення справи покладається на особу, яка посилається на такий факт чи обставину у своїх доводах чи запереченнях.

Так, ОСОБА_2, на підтвердження своїх вимог та на спростування вимог первинного позову надав до суду копію посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., за р.н.1513 договору пожертви (договір від 28.05.2012 року, а.с. 59), зі змісту якого вбачається, що 28 травня 2012 року ОСОБА_6, виступаючи як даритель передав, а ОСОБА_2 як обдарований, прийняв у власність грошові кошти в сумі 320000,00 грн., для оплати вартості квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно вказаного договору пожертви обдарований прийняв обов'язок використати отримані кошти на придбання вказаної квартири.

Вбачається, що такі кошти є особистим майном ОСОБА_2, а отже їх залучення до придбання майна подружжя тягне за собою набуття ним права особистої власності на частку такого майна, у пропорційному розмірі до залученої частки особистих коштів.

За поясненнями та розрахунками, що були надані ОСОБА_2 та його представником, вказані 320000,00 грн. були залучені до сплати вартості квартири, яка в цілому складала 465405,00 грн., тобто 68,75% вартості спірної квартири були придбані за його особисті кошти, а отже є відповідно його особистим майном та не мають враховуватись при поділі майна подружжя.

Однак суд такі посилання оцінює критично, оскільки сам факт цільового отримання коштів позивачем за зустрічним позовом - на придбання квартири, не свідчить про фактичне використання коштів за призначенням, оскільки відслідкувати рух отриманих ОСОБА_2 коштів та використання саме їх при проведенні розрахунку з продавцем за наданими суду матеріалами та доказами можливим не вбачається.

Разом з тим надані суду пояснення ОСОБА_2 як свідка, а так само надані ним та його представником у судових засіданнях та письмових поясненнях доводи спростовуються змістом п. 7.5 договору купівлі-продажу спірної квартири: «Нерухоме майно (спірна квартира) купується покупцем (ОСОБА_2) у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти з ОСОБА_1».

Разом з тим з п.7.3 Договору купівлі-продажу вбачається, що перед підписанням вказаного договору сторонам правочину було роз'яснено, зокрема, зміст статей 60, 65, 177 Сімейного кодексу України.

Вказаний договір купівлі-продажу або окремі його положення сторонами чи іншими особами не оскаржувались, відомостей про визнання їх недійсними до суду не надано.

Таким чином суд вбачає, що по при надані нотаріусом роз'яснення, ОСОБА_2 сам, без зауважень, засвідчив своїм підписом той факт, що квартиру було придбано за спільні кошти сторін.

З викладеного посилання ОСОБА_2 про те, що 68,75% спірної квартири є його особистою власністю свого підтвердження за матеріалами справи не знайшли, та з такого випливає, що:

-вимоги зустрічного позову в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої власності на 68,75 % спірної квартири - задоволенню не підлягають;

-квартира за адресою: АДРЕСА_1 в цілому є спільним майном сторін, оскільки придбана у період їх подружніх відносин за спільні кошти.

Відомостей про наявність угоди між сторонами щодо розміру їх часток у праві спільної сумісної власності суду не надано, а з такого вбачається, що їх частки є рівними.

При цьому суд зазначає про те, що передбачених законом підстав для відступлення від презумпції рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру до суду не надано, а отже їх частки є рівними (по 1/2 кожному).

Слід зазначити, що відповідно до технічного паспорту (копія якого залучена до матеріалів справи а.с. 12-14), реєстровий номер: 569пр-177-3384 щодо спірної квартири, вбачається, що квартира АДРЕСА_1, має житлову площу 34,0 кв.м (літ. 3 - 19,2 кв.м. та літ. 6 - 14,8 кв.м.). та загальну площу - 64,7 кв.м.

Наведені висновки суду про рівність часток сторін у спірному майні спростовують твердження ОСОБА_2 про те, що належна ОСОБА_1 частка спірної квартири є незначною, та про те, що поділ квартири чи встановлення порядку користування квартирою, а також спільне користування сторонами такою квартирою, є неможливим, що є підставою для припинення права власності ОСОБА_1 на таке майно із наступним стягненням з ОСОБА_2 на її користь компенсації вартості такої частки, - оскільки частки сторін у праві власності на спірну квартиру є рівними, та складають 1/2 частину, що жодним чином не можна вважати "незначною часткою".

У зв'язку з тим, що стороною позивача, ОСОБА_1, питання про технічну можливість виділу (встановлення порядку користування) приналежної їй частки спірної квартири та питання про отримання висновку експерта або спеціаліста з такого питання перед судом не порушувалось, вирішити питання про можливість чи неможливість поділу спірної квартири або встановлення порядку користування нею, відповідно до визначених судом часток співвласників (по 1/2 за кожним) вбачається неможливим, через відсутність у суду необхідних будівельно-технічних знань, та відсутність будь-яких належних доказів що надавали б можливість суду дійти висновків з такого питання.

Таким чином вимоги первинного позову про встановлення порядку користування спірною квартирою, а також вимоги зустрічного позову про припинення права власності ОСОБА_1 на її частку у спірній квартирі - задоволенню не підлягають.

При цьому суд окремо зауважує, що в рамках провадження по справі було проведено судову будівельну технічну експертизу (висновок №948 від 31.05.2016 року, а.с. 116-125), на вирішення якої було винесено питання про наявність технічної можливості виділу 15,625% часток спірної квартири та про вартість зазначених часток, однак за наведених вище висновків суду вбачається, що відповідь експерта на такі питання не може бути використана судом при вирішенні питання про поділ наведеної квартири відповідно до часток співвласників, по 1/2 частці за кожним.

З викладеного суд доходить висновку про неподільність спірної квартири та про те, що жодна із сторін в ході розгляду справи не виявила бажання отримати грошове відшкодування за приналежні їм частки у справі власності на спірну квартиру, суд, керуючись наведеними вище правовими нормами та роз'ясненнями вважає за необхідне залишити спірне майно у їх спільній частковій власності, припинивши їх спільну сумісну власність на таку квартиру та визнавши право власності на таку квартиру за сторонами у справі, за кожним, на 1/2 її частку.

Таким чином вимоги первинного позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірної квартири, як такого, що було набуто нею у порядку поділу майна подружжя підлягають задоволенню, в вимоги такого позову про визначення порядку користування такою квартирою - задоволенню не підлягають, через відсутність належного висновку про технічну можливість такого виділу.

Разом з тим, вимоги зустрічного позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 84.375%, підлягають частковому задоволенню - в розмірі 1/2 частки (50%), як такого, що набуто ним у порядку поділу майна подружжя.

Щодо вимог зустрічного позову про визнання зобов'язання за кредитним договором - спільним зобов'язанням подружжя, та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацій в розмірі 108710,00 грн., що за розрахунками позивача еквівалентно до 4500,00 дол. США., суд зазначає наступне.

Такі вимоги вмотивовані тим, що договір позики, украдений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_2 отримав у позику 10000,00 дол. США, (що підтверджується розпискою від 29 квітня 2012 року), було укладено в інтересах подружжя - з метою придбання спірної квартири. На підтвердження такої мети отримання позики - за її текстом було зроблено відповідний запис. Крім того допитані у судовому засіданні свідки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили таку мету отримання позики.

Згідно наведених вище правових положень - борг (зобов'язання) може бути визнано судом сумісним боргом подружжя на наступних підставах.

Відповідно до змісту ч.6 та ч.9 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Як визначено ч.2 ст. 54 та ч.3 ст. 55 СК України усі найважливіші питання життя сім'ї мають вирішуватись подружжям спільно, на засадах рівності, дружина і чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за поведінку в ній.

Згідно з змістом ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Кореспондуючою є правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 р. за №6-88цс12, за якою договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї.

Таким чином заявляючи вимоги про визнання боргу спільним боргом подружжя на особу, яка заявляє такі вимоги покладається обов'язок з доведення передбачених законом підстав та обставин, які є умовою визнання боргу спільним боргом подружжя.

Зокрема такі вимоги підлягають задоволенню у випадку, коли належними доказами буде підтверджено:

1.факт отримання коштів у позику у період подружніх відносин;

2.використання коштів у інтересах сім'ї;

При цьому належним доказом руху коштів (їх використання) є фінансові документи, - чеки, квитанції, ордери. Рух коштів (у тому числі їх передача) не можуть підтверджуватись поясненнями свідків, що випливає зі змісту ч. 2 ст. 1046 ЦК України

Таким чином ОСОБА_2, враховуючи заперечення, надані ОСОБА_1 та її представниками, а також значний час між укладенням договору позики та договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна (фактично календарний місяць), не доведено перед судом передбаченої законом сукупності обставин, що є передбаченою законом підставою для визнання боргу спільним боргом подружжя.

З такого суд доходить висновку про те, що вимога позивача за зустрічним позовом про визнання боргу (який випливає з розписки від 29 квітня 2012 року) сумісним боргом подружжя - задоволенню не підлягає з мотивів необґрунтованості.

При цьому обставини щодо конклюдентної згоди ОСОБА_1 на отримання ОСОБА_2 позики, які були повідомлені суду свідками, суд оцінює критично, оскільки відповідно до правової Позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові №6-163цс12 від 20 лютого 2013 року, для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово (оскільки предметом спірного договору позики стали 10000,00 дол. США - вбачається, що таке майно є цінним).

Разом з тим, оскільки сторона ОСОБА_1 наголошувала на неможливості задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання зобов'язання спільним боргом подружжя саме з тих підстав, що ОСОБА_1 не надавала своєї згоди на укладення договору позики, суд вважає за необхідне зазначити наступне: - що відповідно до положень ст. ч.2 ст.65 СК України, дружина, чоловік, має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Інших наслідків укладення договору стосовно цінного майна одним з подружжя, без згоди іншого з подружжя законом не передбачено, зокрема законом не передбачено нікчемності такого правочину, та сама по собі відсутність згоди другого з подружжя на укладення договору позики не виключає можливості визнання такого договору укладеним у інтересах подружжя. При цьому вимог про визнання договору позики недійсним учасниками справи не заявлено.

Вимога ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 компенсації 1/2 частини сплачених ОСОБА_2 коштів на погашення позики за договором від 29.04.2012 року (факт погашення якої сторонами не оскаржувався, підтверджується долученими до матеріалів справи копіями розписок позикодавця, а.с. 71-75), є похідною від вимоги про визнання зазначеної заборгованості - спільним боргом подружжя, та виходячи з наведених вище висновків суду про неможливість задоволення первинної вимоги, суд доходить висновку про те, що похідна вимога також задоволена бути не може.

Щодо інших наданих до суду доказів та обставин, з приводу яких сторони надавали пояснення, суд зазначає про наступне.

Пояснення представників ОСОБА_1 про те, що джерелом отримання коштів на придбання подружжям спірної квартири є зокрема кошти, отримані з відчуження ними квартири АДРЕСА_2 суд оцінює критично та вказує на те, що за наданими суду поясненнями відчуження такої квартири відбулось за договором дарування, що в силу закону є безоплатним. При цьому відомостей про визнання такого договору удаваним, та таким що насправді є договором купівлі-продажу до суду не надано. При цьому посилання вказаних осіб на оголошення про продаж зазначеної квартири, що було розміщено у викуску газети "Авізо", №15 від 16.04.2012 року від імені ОСОБА_2 із зазначенням ціни квартири на рівні "35000,00 у.о." суд оцінює критично, та вказує на те, що таке оголошення не спростовує правочину, що укладено у нотаріальній формі, та не свідчить про дійсну волю ОСОБА_2 на продаж зазначеної квартири.

Пояснення ОСОБА_1 та її представників щодо того, що вирішуючи питання про встановлення порядку користування спірною квартирою їй слід передати у користування кімнату з більшою житловою площею, з тих підстав, що спільна дитина сторін - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично проживає з нею, перебуває на її утриманні та потребує додаткових витрат у зв'язку з лікуванням, суд зазначає про наступне:

Виходячи з роз'яснень, наданих у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування.

Як було вказано вище, відповідно до ст. 10 ЦПК України позивач повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені нею обставини.

Разом з тим до справи не надано належних та виключних доказів зазначених обставин (зокрема рішень суду про стягнення аліментів, про стягнення додаткових витрат на лікування дитини, про визначення місця проживання дитини з ОСОБА_1 чи інших), а тому у суду відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя як при вирішенні питання при поділі їх спільного майна, так і при вирішенні питання про встановлення порядку користування їх спільним майном.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені сторонами судові витрати підлягають відшкодуванню відповідно до задоволеної частки вимог кожної з сторін.

Так, позивачем за первинним позовом при зверненні до суду було сплачено судовий збір за вимогою про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири - в розмірі 3654,00 грн., та в розмірі 243,60 грн. за вимогою про встановлення порядку користування спірною.

Позивач за зустрічним позовом сплатив судовий збір в розмірі 3654,00 грн. за вимогами майнового характеру (про визнання права власності на нерухоме майно та стягнення грошових коштів), та за вимогами немайнового характеру, в загальному розмірі - 1097,00 грн.

З викладеного, враховуючи, наведені вище висновки про вимоги учасників справи, які підлягають задоволенню, а у задоволенні яких слід відмовити, суд доходить висновку про те, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація у розмірі 3654,00 грн., та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсація в розмірі 1515,20 грн.,

Наведений розподіл судових витрат випливає з того, що вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири були задоволені судом, а у вимогах про встановлення порядку користування такою квартирою - відмовлено, та при цьому вимоги немайнового характеру ОСОБА_2 за висновком суду задоволенню не підлягають, а його вимоги майнового характеру були задоволені частково - шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири.

При цьому вимоги майнового характеру, що були заявлені ОСОБА_2, були сплачені судовим збором у максимальному розмірі, виходячи з пропорцій 1097,10 (за вимогою про стягнення грошових коштів) + 2556,90 (за вимогою про визнання права власності на 84,375% спірної квартири), що були задоволені лише в частині визнання права власності такого позивача на 1/2 (50%) частину квартири (таким чином суд вбачає належним наступний розрахунок розміру судового збору що підлягає компенсації за такими вимогами (3654-1097,10)/84,375х50=1515,20).

З викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 27-31, 34, 57-61, 88, 131, 208-209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 7, 55, 61, 63, 65, 69-72 СК України, ст.ст. 3, 15,16, 357, 368, 369 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування квартирою, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, як таке, що набуто нею у порядку поділу майна подружжя.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, припинення права власності, визнання права власності на квартиру та стягнення частини коштів за виконання зобов'язання - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, як таке, що набуто ним у порядку поділу майна подружжя.

В іншій частині вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру адресою: АДРЕСА_1,- припинити.

Сягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію понесених нею судових витрат в розмірі 3654,00 грн.

Сягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію понесених ним судових витрат в розмірі 1515,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров