АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1997/16 Головуючий 1 інст. Клименко О.І.
Справа № 642/3295/15-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: спори, що виникають із трудових правовідносин
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство « Пульсар92» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ:

05.05.2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, та просила стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство « Пульсар 92» (далі по тексту - ТОВ « НВП «Пульсар- 92») заборгованість по заробітній платі в розмірі 342 482,33 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 998,07 грн., суму середнього заробітку за час неотримання заробітної плати у розмірі 305 517,97 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначала, що 10.02.2015 вона була прийнята на посаду бухгалтера в ТОВ «НВП «Пульсар-92», а 17.03.2015 року, керуючись ст. 36 КЗпП України, подала заяву про звільнення за угодою сторін. При звільненні відповідач не здійснив з нею розрахунку з виплати заробітної плати, не видав трудову книжку. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_3 вказувала, що неотримання заробітної плати та неможливість працевлаштуватись на інше підприємство вплинули на її здоровя та життєдіяльність, у звязку з чим вона зазнала душевних страждань.

Відповідач проти позову заперечував, вважаючи вимоги ОСОБА_3 безпідставними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 29.01.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що на час розгляду справи трудова книжка знаходилась у відповідача і розрахунок з нею було зроблено на розсуд відповідача під час розгляду справи, з цим розрахунком вона не згодна. При зверненні до суду з позовом вона здійснювала розрахунки виходячи з розміру заробітної плати, яка була зазначена в офіційних звітах підприємства ТОВ «НВП «Пульсар-92» до органів доходів і зборів за лютий 2015 року. Цей звіт було підписано директором ОСОБА_4 електронним підписом та нею, як бухгалтером. Такий звіт було прийнято компетентною організацією та ніким не оскаржувався до розгляду справи у суді і тільки після звернення до суду з позовом відповідач звернувся до компетентних органів зі змінами первинно наданого звіту.

Вважає, що суд безпідставно не врахував ці обставини та надані нею докази. Крім того, відповідач не видавав їй трудову книжку на протязі всього розгляду справи, трудову книжку невстановлені особи вкинули в її поштову скриньку. В трудовій книжці відсутній запис про її звільнення.

В судові засідання апеляційної інстанції ОСОБА_3 не зявилася, причину неявки не повідомила. Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5, підтримала апеляційну скаргу і просила задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представники ТОВ НВП «Пульсар-92» ОСОБА_6 (діє за довіреністю) і ОСОБА_4 (директор підприємства) апеляційну скаргу не визнали і просив її відхилити.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_6 вказував, що позивач та її представник надають суду недостовірну інформацію, перекручують дані, повязані з конфліктом, спотворюють фактичні обставини.

В дійсності наприкінці 2014 року керівництвом ТОВ «Пульсар-92» (), яке є виробничим та торговим підприємством, було прийнято рішення про залучення спеціаліста з метою налагодження управлінських, виробничих та технічних процесів, а також збільшення обємів продажу. У якості спеціаліста було залучено ОСОБА_4 05 грудня 2014 року ОСОБА_4 було продано частку у розмірі 100% статутного капіталу ТОВ «НВП «Пульсар-92» - підприємства, яке використовувалось ТОВ «Пульсар-92» у якості посередника під час здійснення торгових та інших операцій. Починаючи з зазначеної дати ОСОБА_4 призначено керівником ТОВ «НВП «Пульсар-92».

Позивач ОСОБА_3 на той час, тобто станом на грудень 2014 та початок 2015 року ОСОБА_3 займала посаду бухгалтера, а ОСОБА_7 - посаду водія у ТОВ «Пульсар-92». Спільно з керівництвом ТОВ «Пульсар-92» було прийнято рішення про прийняття ОСОБА_3 і ОСОБА_8, починаючи з 10.02.2015 року, паралельно на роботу у ТОВ «НВП «Пульсар- 92», а саме: ОСОБА_3 у якості бухгалтера - для ведення основного бухгалтерського обліку та документообігу товариства, а ОСОБА_8 водієм для здійснення ключових операцій з перевезення вантажів.

Заробітна плата всіх працівників товариства, включаючи директора, була встановлена у мінімальному розмірі - 1 218,00 грн. на місяць.

Після призначення ОСОБА_3 на посаду бухгалтера, останній було передано всю наявну первинну документацію товариства та електронний цифровий підпис директора (ОСОБА_4С.) для виконання її трудових функцій та формування звітів, які подаються до контролюючих органів.

Дійсно 15 березня 2015 року між керівництвом ТОВ «Пульсар-92» та ОСОБА_4 відбувся конфлікт, у звязку з чим було прийнято рішення про припинення співпраці.

У звязку з припиненням співпраці з ТОВ «Пульсар-92», ОСОБА_4 прийнято рішення і про фактичне припинення господарської діяльності ТОВ «НВП «Пульсар-92», а також припинення трудових відносин з працівниками товариства - бухгалтером ОСОБА_3 та водієм ОСОБА_7

Представник відповідача також просив звернути увагу на ту обставину, що ОСОБА_3 і на теперішній час все працює у ТОВ «Пульсар-92» на посаді бухгалтера, що підтверджується наданою до суду відповідною довідкою.

Довідавшись про прийняте ОСОБА_4 рішення, ОСОБА_3 направила поштою на адресою товариства заяву про звільнення за власним бажанням, а саме, скориставшись переданими їй раніше ОСОБА_4 флешкою і кодом, без відома директора ОСОБА_4 скористалася даними електронного цифрового підпису останнього і передала звіт з недостовірними даними про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб за лютий 2015 року, яким задекларовано розмір заробітної плати: директор - 20 706,00 грн., бухгалтер - 20 000,00 грн., водій - 10 000,00 грн.

Вважає, що описані вище дії були вчинені ОСОБА_3 з особистих корисливих мотивів, оскільки в подальшому відомості, які містились у зазначеному звіті, використано ОСОБА_3 як єдину підставу для подання позову до товариства про стягнення заробітної плати та середнього заробітку з розрахунку саме 20 000,00 грн. на місяць. Іншим наслідком подачі звіту стало донарахування товариству зобовязань з ЄСВ у сумі 19 959,98 грн.

20 березня 2015 року, на підставі заяви ОСОБА_3, останню було звільнено з посади бухгалтера товариства, однак ОСОБА_3 передати наявні у неї документи товариства та електронний цифровий підпис директора відмовилась. Трудову книжку ОСОБА_3 відмовилась надати директору для внесення запису про звільнення.

Представник відповідача просив звернути увагу на ту обставину, що ОСОБА_4 неодноразово пропонував ОСОБА_3 надати трудову книжку для внесення до неї запису про звільнення, додатково, повідомивши про це представника позивача у засіданні суду першої інстанції у даній справі.

У подальшому товариство внесло зміни до звіту з завідомо неправдивими щодо розміру заробітної плати, які ОСОБА_3 передала до територіального органу ДФС в електронному виді, скориставшись довірою ОСОБА_4,

Крім того, ще 29.05.2015 року товариством було у повному обсязі погашено заборгованість перед ОСОБА_3 з виплати заробітної плати, виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки та компенсацію за затримку розрахунку під час звільнення.

Представник відповідача наполягає на тому, що саме позивач ОСОБА_3 діяла недобросовісно, скористалася довіреними їй ОСОБА_4 електронним цифровим підписом, доступом до документів товариства, в т.ч. трудової книжки, надала неправдиві дані у звіті з метою штучного створення доказ на підтвердження доводу про те, що розмір її заробітної плати бухгалтера становить, начебто, 20000 грн., що не відповідає дійсності і знаходиться за межами здорового глузду для такого підприємства.

Як на підтвердження таких доводів посилався на наказ №1-ОД від 01.01.2015р. про затвердження штатного розпису підприємства у кількості 11 осіб, в тому числі бухгалтера з посадовим окладом у розмірі 1218 грн., а також на отримання 10 квітня 2015 року від ТОВ «АРТ-МАСТЕР» послуг з надання нового особистого ключа на цифровий носій за заявою від 03.04.2015 року, тобто за місяць до звернення ОСОБА_3 до суду з позовом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 згідно наказу №02-ОК від 10 лютого 2015 року була прийнята на посаду бухгалтера ТОВ «НВП «Пульсар-92», а наказом директора цього ж підприємства від 20.03.2015 року звільнена з посади бухгалтера з 20 березня 2015 року за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України, на підставі її заяви від 17.03.2015 року. Цим же наказом передбачено здійснити остаточний розрахунок і виплату компенсації за невикористану відпустку.

Фактично відповідач здійснив розрахунок з ОСОБА_3 29 травня 2015 року, виплативши їй 777,18 грн. заробітної плати за лютий 2015 року, 791,18 грн. за березень 2015 року, а також сплативши їй 2185,02 грн. у якості середнього заробітку за затримку розрахунку (а.с.48-54).

Згідно довідки від 23.07.2015 року за вих..№7/83, виданої директором ТОВ Пульсар-1992» ОСОБА_9, ОСОБА_3 з 15 червня 2015 року працює по сумісництву на посаді бухгалтера ТОВ «Пульсар-1992» . (а.с.81)

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд виходив з того, що позивач ОСОБА_3 була прийнята на посаду бухгалтера з посадовим окладом у 1218 грн., що підтверджується наказом №1-од від 01.01.2015р. про затвердження штатного розпису, відпрацювала у лютому місяці 2015 року 14 днів, а у березні 15 днів. Середня заробітна плата у розмірі 58 грн.04 коп. за один робочий день визначена виходячи з виплат за фактично відпрацьований час, згідно п.2, 5-8 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року.

Апеляційний суд погоджується з рішенням суду, оскільки воно ухвалене у відповідності із законом, на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивач та її представник не заперечують факт розрахунку 29 травня 2015 року, однак вважають його неповним, стверджуючи, що посадовий оклад бухгалтера ОСОБА_3 був не 1218 грн., як це вказує відповідач, а 20000 грн., як це відображено в звіті фіскальному органу, відправленому в електронному виді підприємством 20.03.2015 року за підписом директора підприємства ОСОБА_4, який, згідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис» повинен зберігатися ним в таємниці від інших осіб. Вказують, що звіт був скорегований відповідачем з метою уникнути цивільно-правової відповідальності і лише після того, яка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом.

Проте з цими доводами погодитися не можна, оскільки з наданих відповідачем письмових доказів вбачається, що у бухгалтера підприємства станом на січень-лютий 2015 року посадовий оклад становив 1218 грн., а з заявою про видачу нового електронного цифрового підпису директор ТОВ «НВП «Пульсар-92» ОСОБА_4 звернувся до ТОВ «АРТ-МАСТЕР» 03.04.2015 року і отримав 10.04.2015 року, тобто за місяць до звернення ОСОБА_3 з позовом до суду.

Крім того, обсяг та зміст долучених ОСОБА_3 до позовної заяви копій документів (статуту, витягу, паспорта директора підприємства ОСОБА_4, протоколу зборів учасників товариства, довідки банку про відкриті рахунки, тощо) опосередковано підтверджує обґрунтованість доводів представників відповідача в тій частині, що ОСОБА_3 мала і безпосередній доступ до документів підприємства і, користуючись довірою ОСОБА_4, мала можливість відправити звіт до фіскального чи іншого державного контролюючого органу в електронному виді з електронним цифровим підписом ОСОБА_4 Зазначені недоліки в організації роботи підприємства (діловодства, обліку кадрової роботи ) створили сприятливе підґрунтя для спору у суді, однак не можуть бути підставою для задоволення позову.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Ухвалюючи рішення, суд у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності і відобразив оцінку доказів у своєму рішенні, дійшовши до законного і обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, на які ОСОБА_3 та її представник посилалися як на підставу своїх вимог.

Аналіз доводів сторін, в тому числі і з урахуванням встановлених в апеляційному суді обставин подачі позивачем різних за змістом заяв про звільнення, відношення відповідача до забезпечення порядку ведення та зберігання трудових книжок, складення акту, а також раптової появи у позивача трудової книжки при загадкових обставинах після ухвалення рішення судом першої інстанції, свідчить про непослідовність викладення певних обставин справи як позивачем та її представником, так і представниками відповідача.

Однак на вирішення справи вони суттєвого впливу не мають, оскільки головне питання судом першої інстанції вирішено правильно.

Доводи апелянта про те, що вона, начебто, знайшла свою трудову книжку у поштовому ящику не узгоджуються з матеріалами справи, згідно яких представник відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції пропонував представнику позивача надати трудову книжку для внесення відповідних записів; відсутністю належно оформленого запису в трудовій книжці про прийняття та звільнення, хоча для внесення таких записів, якщо погодитися з версією представника позивача, у відповідача не було перешкод. Крім того, вся поштова кореспонденція, яка надсилалася позивачу ОСОБА_3 судами першої і апеляційної інстанції, нею не отримувалася і повернулась назад в суди, що свідчить про її певне відношення до пошти.

Згідно вимог ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак позивач та її представник, яка є фахівцем у галузі права, зосередилися на посиланнях на поданий, начебто, з відома директора підприємства ОСОБА_4, звіт в електронному виді з зазначенням посадового окладу бухгалтера підприємства у розмірі 20000 грн.

Разом з тим, зміст вказаного звіту, який міг би бути письмовим доказом у розумінні ст.64 ЦПК України, суду не надано, а доводи представника відповідача про корегування у передбаченому законом порядку даних вказаного звіту, як поданого з помилковими даними щодо розміру посадових окладів, позивачем та її представником не спростовані.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.С. Кіпенко

ОСОБА_2