АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 497 грн. 77 коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору (без номеру) від 17 серпня 2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 800грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010 року, та тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що виконав умови договору та надав відповідачу кредит в розмірі та на умовах, встановлених договором, однак, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 31 грудня 2015 року складається із заборгованості за кредитом у сумі 877грн. 34коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 6 846грн. 73коп., заборгованості за пенею та комісією у сумі 2 750грн. та штрафів у сумі 500грн. - фіксована частина, 523 грн. 70 коп. - процентна складова.

Заочним рішенням суду від 14 червня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, поклавши судові витрати на відповідача.

№ апеляційного провадження:22-ц/796/11105/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Позивач посилається на порушення судом норм матеріального права, так як з наданих суду доказів встановлено, що між сторонами був укладений кредитний договір, який складається не лише із заяви позичальника, а також з Умов та правил надання банківських послуг.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної

- 2 -

скарги (с.с.72, 80), двічі свого представника у судове зсідання не направив.

Відповідач про день та час розгляду апеляційної скарги двічі повідомлявся за зареєстрованим місцем проживанням, проте, судові повідомлення ним не отримані, повернуті суду з відміткою про закінчення терміну зберігання.

Частиною 3 статті 76 ЦПК України встановлено, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Оскільки відповідач судові повідомлення не отримує, 13 вересня 2016р. апеляційним судом судове повідомлення та копія апеляційної скарги були направлені на адресу житлово-експлуатаційної дільниці № 402 м. Києві для вручення ОСОБА_4 відповідно до вимог ч. 3 ст. 76 ЦПК України, яке було отримано 19 вересня 2016р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (с.с.81).

За таких обставин, колегія суддів визнала, що сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду апеляційної скарги, поважних причин своєї неявки суду не повідомили, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 17 серпня 2012р. ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої він висловив бажання оформити на своє ім'я платіжну картку «Кредитка «Універсальна» з кредитним лімітом у 1000грн. та погодився з тим, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

З надано позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 грудня 2015р. у відповідача існує заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 877,34грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 6846,73грн., заборгованості за комісією у сумі 2750грн., а також зі штрафів у сумі 1023,70грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а тому відсутні підстави вважати, що між сторонами був укладений кредитний договір, а Умови та Правила, надані суду, є тими ж Умовами та Правилами, з якими був ознайомлений відповідач.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, так як він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Подавши анкету-заяву від 17 серпня 2012р., відповідач підтвердив, що ознайомлений з

- 3 -

Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку (с.с.7-8).

Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права, суду не надано доказів, що відповідач не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та з тарифами, що надані суду першої інстанції Умови та Правила не є тими, з якими був ознайомлений відповідач під час укладення кредитного договору, відповідач таких заперечень не висловив, а відтак висновок суду першої інстанції про недоведеність укладення між сторонами кредитного договору не ґрунтується на нормах матеріального права та наявних матеріалах справи.

Посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду України у справі 6-16цс15 від 11 березня 2015р., колегія суддів вважає безпідставним, оскільки фактичні обставини, які були предметом розгляду Верховного Суду України, та даної справи є різними. Крім того, Верховним Судом України у зазначеній справі був зроблений правовий висновок стосовно договору про збільшення позовної давності, та не містить висновку стосовно неможливості укладення кредитного договору у порядку ст. 634 ЦК України.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки відповідач не заперечував укладення з позивачем кредитного договору, отримання грошових коштів та не стверджував, що не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які були додані позивачем до позовної заяви, суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку про не укладення договору між сторонами та не отримання відповідачем кредитних коштів.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п.2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов'язався погашати заборгованість по кредиту, сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

З довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду» вбачається, що позичальник повинен щомісячно до 25 числа сплачувати 7% від заборгованості, сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 30% річних та комісії за зняття готівки.

Хоча вказана довідка відповідачем не підписана, проте, відповідач не заперечував проти обізнаності з вказаними умовами, а відтак суд не має підстав вважати, що з вказаними умовами відповідач не був ознайомлений.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов'язання, останній платіж був ним внесений 5 червня 2013р., у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 1 вересня 2014р. банком була змінена процентна ставка за користування кредитом з 30% на 34,8%, а з 1 квітня 2015р. процентна ставка збільшена до 43.20% і остаточна заборгованість була розрахована, враховуючи змінені процентні ставки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова

- 4 -

договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Матеріали справи не містять даних про причини зміни розміру процентної ставки з 1 вересня 2014р. та з 1 квітня 2015р., а також повідомлення відповідача про зміну процентної ставки та погодження з ним даної дії.

Відповідно до пункту 1.1.3.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг, які затверджені наказом від 6 березня 2010р., банк має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредитного ліміту, зобов'язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картковому рахунку. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення клієнта про не згоду із змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Пунктом 1.1.6. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що банк повідомляє клієнтів про внесення змін шляхом розміщення інформації на офіційному сайті банка та у відділеннях банку.

Згідно пункту 1.1.6.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг зміни, внесені в Умови та правила діють з моменту їх публікації на сайті, але не пізніше підтвердження змін діями клієнта по користуванню послугами банку.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивачу апеляційним судом був направлений 13 вересня 2016р. лист про необхідність забезпечення явки у судове зсідання представника банку для з'ясував обставин, які мають значення для вирішення спору та встановлення фактичних обставин справи. Проте, представник позивача у судове засідання не з'явився, банком вимоги суду виконані не були, а суд на власний розсуд не має повноважень визначати розмір заборгованості.

Крім того, позивачем суду не була надана виписка із рахунку відповідача для здійснення перевірки, чи була діями відповідача підтверджена згода на підвищення процентної ставки відповідно до пункту 1.1.6.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, пред'являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач повинен надати докази, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запечень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження розміру заборгованості відповідача по кредитним зобов'язанням, а тому підстав для задоволення позовних вимог не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

- 5 -

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: