Ічнянський районний суд Чернігівської області
Справа № 733/1178/16-ц
№ 2/733/1014/16
Рішення
Іменем України

"31" жовтня 2016 р. м. Ічня
Ічнянський районний суд Чернігівської області
в складі: головуючого судді Овчарика В.М.,
за участю секретаря Панахно Л.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 та
представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ічня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі,

встановив:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить поновити його на роботі на посаді такелажника цеха ремонту та складання боєприпасів 3 розряду в/ч НОМЕР_1 з 01 квітня 2015 року, посилаючись на те, що він з 23 грудня 2014 року працював у відповідача на зазначеній вище посаді. У зв`язку з призовом на військову службу за вимогою відповідача він 30 березня 2015 року написав заяву про звільнення, яку було задоволено і наказом № 66 від 31 березня 2016 року його було звільнено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України із формулюванням «Звільнити з роботи з 01 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на військову службу». Вважає своє звільнення незаконним, так як стаття 119 КЗпП України гарантує йому збереження місця роботи. Також просить поновити йому строк для звернення до суду з вирішенням даного позову, оскільки він пропустив його з поважних причин, так як був призваний на військову службу та проходив військове навчання.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити із зазначених у ньому підстав.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з посиланням на те, що зміни до ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких за особою, яка призвана на строкову військову службу, зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток, набрали чинності тільки 11 червня 2015 року, тобто після звільнення позивача. Крім того, позивач під час звільнення не надав їм повістку про призов його на військову службу, а тому був звільнений на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 23 грудня 2014 року по 31 березня 2015 року перебував на посаді такелажника цеха ремонту та складання боєприпасів 3 розряду в/ч НОМЕР_1 (а.с. 4).
30 березня 2015 року ОСОБА_1 на ім`я начальника цеху № 8 надав заяву, в якій просив звільнити його у зв`язку з призовом у армію з 01.04.2015 року (а.с. 5).
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 31.03.2015 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 01 квітня 2015 року (а.с. 8).
Згідно з довідкою № 746 від 11 квітня 2016 року, виданою військовою частиною польова пошта НОМЕР_2 Збройних Сил України, позивач з 06 квітня 2015 року по 06 жовтня 2016 року проходив строкову військову службу зазначеній вище військовій частині (а.с. 7).
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України « Про військовий обов»язок і військову службу» (в редакції, що діяла на момент звільнення), за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи ( посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форм навчання.

Як вбачається з матеріалів справи, призов позивача на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Чернігівської області.

У пункті 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», доведено до відома керівників підприємств усіх форм власності, що згідно із ст.39 ЗУ «Про військовий обовязок і військову службу», ст. 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Таким чином ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу під час проведення мобілізації, а тому його звільнення відбулося з порушенням норм діючого законодавства.

Посилання представника відповідача на те, що зміни до ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких за особою, яка призвана на строкову військову службу, зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток, набрали чинності 11 червня 2015 року, тобто після звільнення позивача, суд до уваги не приймає, оскільки позивач був призваний на строкову військову службу під час проведення мобілізації, а тому його звільнення відбулося з порушенням приписів ст. 39 ЗУ «Про військовий обовязок і військову службу».

Також суд не бере до уваги твердження представника відповідача в частині того, що під час звільнення позивач не надав їм повістку про призов його на військову службу, а тому був звільнений, оскільки із наказу про звільнення видно, що ОСОБА_1 був звільнений саме у зв`язку з призовом на військову службу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як встановлено у судовому засіданні позивач був звільнений з посади з 01 квітня 2015 року, при цьому він з 06 квітня 2015 року по 06 жовтня 2016 року перебував на військовій службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 Збройних Сил України, а тому вчасно не зміг звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі. Крім того, було встановлено, що позивач особисто не отримував ні копії наказу про звільнення ні трудової книжки, при цьому питання його поновлення на посаді вирішувалося Ічнянським районним військовим комісаріатом, яке в/ч НОМЕР_1 залишилося не виконаним, тому суд вважає поважними причинами пропуск строку для звернення до суду та приходить до висновку про наявність підстав для поновлення такого строку.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 36, 119, 232, 233, 234, 235 КЗпП України, Законом України «Про військовий обовязок і військову службу», ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді такелажника цеха ремонту та складання боєприпасів 3 розряду військової частини НОМЕР_1 з 01 квітня 2015 року.
Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 у дохід держави 551 (п`ятсот п`ятдесят одну) гривню 20 коп судового збору.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Чернігівської області через Ічнянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя В.М. Овчари