АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5848/16
Справа № 635/3225/16-ц Головуючий І-ої інстанції: Бобко Т.В.
Категорія: договірні Доповідач: Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Піддубного Р.М., Котелевець А.В.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Авелес», треті особи: Харківська обласна державна адміністрація, Харківська районна державна адміністрація Харківської області, Лук'янцівська сільська рада Харківського району Харківської області, про визнання договору оренди землі недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом. Просила:

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 3,5232 га від 31 грудня 2014 року, укладений між нею та Фермерським господарством (далі ФГ) «Авелес»;

- витребувати від відповідача належну їй на праві приватної власності зазначену земельну ділянку;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки №20426908 від 01 квітня 2015 року та вилучити запис про державну реєстрацію речового права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 9248178 від 26 березня 2015 року за спірним договором оренди.

Посилалась на те, що є власником зазначеної вище земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лук'янцівської сільської ради Харківського району Харківської області. 31 грудня 2014 року між нею та ФГ «Авелес» був укладений спірний договір оренди строком на 15 років. На момент підписання договору оренди її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Договір був складений особисто відповідачем, вона не була ознайомлена з його змістом, копії договору отримала лише наприкінці 2015 року після його державної реєстрації. Ознайомившись зі змістом спірного договору, вона не погодилась з його умовами, оскільки договір не відповідає вимогам чинного законодавства. Зокрема, договір не відповідає типовій формі договору оренди землі; відповідач порушує встановлений порядок використання орендованої земельної ділянки - засіває її одними й тими ж культурами без наявності проектів ротації земель та розроблених і затверджених в установленому порядку проектів землеустрою наносить шкоду ґрунтам, що наносить шкоду ґрунтам, та порушує її права як власника земельної ділянки.

Відповідач, в особі свого представника, позов не визнав.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача надала письмові заперечення на апеляційну скаргу, вважала рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Позивач та треті особи, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з'явились, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції - відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

Зі змісту ч.1 ст.215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

У ст.3 ЦК України зазначено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

За приписами ст.ст.627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон).

Згідно зі ст.13 Закону за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За приписами ст. 15 Закону (у редакції на момент виникнення правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Належною формою для договору оренди, згідно з положеннями ст.792 ЦК України, ст.14 Закону є письмова форма, яка передбачає підписання угоди.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,52 га кадастровий № НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Лук'янцівської сільської ради (а.с.45).

31 грудня 2014 року між ФГ «Авелес» (орендар) та ОСОБА_1 (орендодавець) було укладено спірний договір оренди земельної ділянки на 15 років, який зареєстровано 01 квітня 2015 року в Реєстраційній службі Харківського районного управління юстиції Харківської області, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 20426908, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер 35755094 від 01 квітня 2015 року (а.с.46-48).

На підставі цього договору оренди земельна ділянка позивача була передана в оренду відповідачу відповідно до акту приймання-передачі об'єкта оренди (а.с.49).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному договорі наявні всі передбачені Законом істотні умови; позивач не довела, що договір в існуючій редакції порушує її законні права та інтереси.

Такий висновок суду є правильним і доводами апеляційної скарги не спростовується.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний сторонами, пройшов відповідну державну реєстрацію (тобто визнання і підтвердження факту виникнення прав і обов'язків сторін щодо оренди земельної ділянки), виконувався сторонами, і відповідачем нараховувалась та видавалась позивачу орендна плата за користування належною їй землею.

Посилання позивача, на те, що на момент підписання спірного договору її волевиявлення не було вільним і, що договір не відповідає її внутрішній волі є бездоказовим. Жодних доказів на підтвердження того, що договір був підписаний ОСОБА_1 під тиском з боку відповідача, чи внаслідок погроз позивач суду не надала. Не надано позивачем і доказів на підтвердження того, що відповідачем було змінено текст договору після його підписання сторонами. Тоді як, відповідно до приписів ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не можна визнати обґрунтованими і посилання в апеляційній скарзі на те, що суд дав невірну оцінку доказам щодо невідповідності договору вимогам ст.15 Закону, зокрема тому, що в договорі не встановлено спосіб та умови розрахунків в готівковій формі та не визначено порядок її внесення.

Такі доводи позивача не відповідають встановленим обставинам справи.

Матеріали справи свідчать, що у спірному договорі сторони визначили розмір орендної плати, передбачили її індексацію, способи та умови розрахунків (грошова, натуральна та відробіткова форма), строки, порядок її внесення і перегляду, визначили відповідальність орендаря за виплату орендної плати з порушенням встановлених договором строків.

Згідно наданим відповідачем письмовим доказам заборгованість по орендній платі відсутня.

Крім того, якщо позивач вважає редакцію договору в цій частині незрозумілою для неї, як сторона договору вона не позбавлена можливості врегулювати це питання в інший спосіб, зокрема шляхом ініціювання внесення відповідних змін до договору, а не шляхом визнання угоди недійсною.

Не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги стосовно того, що у спірному договорі оренди відсутні зазначення конкретних домовленостей між сторонами щодо всіх істотних умов договору оренди землі, досягнення яких вимагається ч.1 ст.15 Закону зокрема щодо визначення цільового призначення земельної ділянки.

У спірному договорі сторони погодили умови використання земельної ділянки та зазначили, що цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (що у повній мірі відповідає цільовому призначенню згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку).

Той факт, що земельна ділянка використовується відповідачем саме для ведення товарного сільськогосподарського виробництва позивачем не спростовується.

Посилання позивача на те, що така редакція договору може потягнути за собою використання земельної ділянки не за призначенням і як наслідок - зменшення родючості земель ґрунтується на припущеннях, тоді як відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не можна визнати обгрутованими і доводи позивача, стосовно того, що відповідач порушує встановлений порядок використання орендованої земельної ділянки, оскільки засіває їх одними й тими ж культурами без наявності проектів ротації земель та розроблених і затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що наносить шкоду ґрунтам.

Судова колегія погоджується з юридичною оцінкою таких доводів судом першої інстанції. По-перше, такі твердженні позивача є недоведеними. По-друге, встановлення факту таких порушень з боку орендаря могло бути підставою для розірвання договору, а не для визнання його недійсним з підстав, передбачених ст.215 ЦК України.

З урахуванням положень ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція ВСУ від 9 грудня 2015 року № 6-849цс15).

В своїй правовій позиції від 25 грудня 2013 року (справа №6-78цс13), Верховний Суд України роз'яснив, що виходячи з приписів ст.3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

З огляду на зазначені правові позиції, не є підставою для визнання договору недійсним і сам по собі той факт, що спірний договір не відповідає типовій формі договору оренди землі. Суд першої інстанції у своєму рішенні надав правильну правову оцінку доводам позивача, зокрема, щодо відсутності у спірному договорі таких умов, як: інші особливості об'єкта оренди, що можуть вплинути на орендні відносини. Доказів, які б свідчили, що існуюча редакція договору порушує права орендодавця, позивач суду не надала.

Не можна визнати обґрунтованими і доводи позивача стосовно того, що спірний договір немістить умов щодо збереження земельної ділянки. Зі змісту договору (п.п.14-19,26,29) сторонами передбачені умови використання земельної ділянки, умови і строки передачі (повернення) земельної ділянки, обов'язки орендаря щодо дотримання режиму використання об'єкта оренди та права орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки відповідно до умов договору, дотримання екологічної безпеки, додержання державних стандартів, норм і правил.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції, і висновків суду не спростовують, тощо.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування - не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді