Справа № 495/2672/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 травня 2016 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.
за участю представників сторін:
від позивачів: не з ?явилися
від відповідача: не з ?явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/2672/16-ц
про визнання договору дійсним та визнання права власності
11.04.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач-1) та ОСОБА_2 (далі по тексту позивач-2) звернулися до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту відповідач) про визнання договору дійсним та визнання права власності (а.с.1-3).
Так, позивачі просять суд:
- визнати дійсним договір купівлі-продажу обєкту нерухомого майна від 01.03.2016 року, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо 10/100 частин будівлі по вул. Першотравневій,75/29 в м. Білгород-Дністровському Одеської області;
- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 10/100 частин будівлі літ. «А», загальною площею 489 кв.м., по вул. Першотравневій,75/29 в м. Білгород-Дністровському Одеської області, які складаються з: літ. «А» 10 торговий зал, ? частини 1 сходова клітина, ? частини 9 сходова клітина, всього загальною площею 48,45 кв.м.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу обєкту нерухомого майна в письмовій формі. Обєкт нерухомого майна переданий позивачам, грошові кошти за нього передані відповідачу. Між тим, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.04.2016 року відкрито провадження по справі № 495/2672/15-ц за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності. Справу призначено до розгляду (а.с.13).
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в судове засідання не зявилися, але подали до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити та розглянути справу без їх участі. Проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с.23).
Відповідач ОСОБА_3, відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду не надав та в судове засідання не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявною в матеріалах справи відповідною розпискою про отримання ОСОБА_3 ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду, а також копії позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з додатками до неї (а.с.21).
Згідно із ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного процесуального кодексуУкраїни, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.
Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе, у відповідності до п.2 ч.1 ст.169, ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 01.03.2016 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (Покупці) було укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с.7).
Відповідно до п.1.1 Договору, Продавець зобов ?язується передати майно у власність Покупців, а Покупці зобовязуються прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму.
10/100 частин будівлі літ. «А», загальною площею 489 кв.м., по вул. Першотравневій,75/29 в м. Білгород-Дністровському Одеської області, які складаються з: літ. «А» 10 торговий зал, ? частини 1 сходова клітина, ? частини 9 сходова клітина, всього загальною площею 48,45 кв.м., належить Продавцю на праві приватної власності (п.1.2 Договору).
Розділом 2 Договору сторонами передбачено, що продаж обєкту нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за 150 000 грн., які отримані Продавцем від Покупців до оформлення цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за проданий обєкт нерухомого майна.
За твердженням позивачів, на виконання умов Договору купівлі-продажу квартири від 01.03.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повністю розрахувались з ОСОБА_3, після чого останній передав позивачам ключі від проданого обєкту, правовстановлюючі документи на нього та зобовязався на протязі місяця укладений між сторонами договір посвідчити нотаріально, від чого ухиляється по сьогоднішній день, що і стало підставою для звернення позивачів до суду з відповідною позовною заявою.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. (ч.ч. 1, 4 ст.203 ЦК України)
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст.209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.
Згідно із п.3 ст.208 Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом (ч.1 ст.334, ст.328 ЦК України).
Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Таким чином, суд вважає, що сторонами (ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2І.) були виконані усі істотні умови Договору купівлі-продажу квартири від 01.03.2016 року.
Між тим, повноправні власники 10/100 частин будівлі літ. «А», загальною площею 489 кв.м., по вул. Першотравневій,75/29 в м. Білгород-Дністровському Одеської області, які складаються з: літ. «А» 10 торговий зал, ? частини 1 сходова клітина, ? частини 9 сходова клітина, всього загальною площею 48,45 кв.м. ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на даний час в повній мірі позбавлений права володіння, користування та розпорядження своїм майном (вказаним обєктом нерухомого майна), оскліьки відповідач ОСОБА_3, в порушення умов укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу квартири від 01.03.2016 року та норм чинного законодавства усіляко ухиляється від оформлення вказаного договору у встановленому законом порядку.
Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.
Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами 1, 3 ст.319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно із ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння. Власник майна може пред ?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.ст. 391, 392 ЦК України).
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зазначені обставини та норми чинного законодавства свідчать про той факт, що ОСОБА_3 своїми діями (ухиленням від оформлення Договору купівлі-продажу квартири від 01.03.2016 року у встановленому законом порядку) перешкоджає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вільно та в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а тому у відповідності до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України такі порушені права позивачів підлягають судовому захисту шляхом:
-визнання дійсним договору купівлі-продажу обєкту нерухомого майна від 01.03.2016 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо 10/100 частин будівлі по вул. Першотравневій,75/29 в м. Білгород-Дністровському Одеської області;
- визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 10/100 частин будівлі літ. «А», загальною площею 489 кв.м., по вул. Першотравневій,75/29 в м. Білгород-Дністровському Одеської області, які складаються з: літ. «А» 10 торговий зал, ? частини 1 сходова клітина, ? частини 9 сходова клітина, всього загальною площею 48,45 кв.м.
Виходячи з вищевикладеного, враховуючи рівність сторін перед судом, суд не вбачає ніяких порушень цивільних прав ОСОБА_3, у разі задоволення таких позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2
Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у зв'язку з чим їх позовна заява до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 207-209, 220, 328, 334 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218, 224-228 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності задовольнити.
Договір купівлі-продажу обєкту нерухомого майна від 01.03.2016 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо 10/100 частин будівлі по вулиці Першотравневій,75/29 в місті Білгород-Дністровському Одеської області визнати дійсним.
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 10/100 частин будівлі літ. «А», загальною площею 489 кв.м., по вулиці Першотравневій,75/29 в місті Білгород-Дністровському Одеської області, які складаються з: літ. «А» 10 торговий зал, ? частини 1 сходова клітина, ? частини 9 сходова клітина, всього загальною площею 48,45 кв.м.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Мишко