АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: договірні
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_2,

- ОСОБА_3,

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, тре5тя особа - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання договору дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним укладений 02.02.2015 року між нею і ОСОБА_5 договір про відступлення права вимоги за депозитним договором №6572, укладеним 26 січня 2015 року між ОСОБА_5 і ПАТ «Дельта Банк».

В судові засідання сторони та інші особи, які беруть участь у справі не зявлялися, від позивача ОСОБА_4 і відповідача ОСОБА_5 до суду були подані заяви з проханням про розгляд справи без їх участі. При цьому ОСОБА_4 повідомила про підтримання позовних вимог, а ОСОБА_5 про їх повне визнання.

Від представника ПАТ «Дельта банк» ОСОБА_6 суду надійшли письмові заперечення на позов, обґрунтовуючи які вона вказувала, що пунктом 2.1219 «Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта банк»» від 14.01.2015 року, які є невідємною частиною умов депозитного договору №6572, прямо передбачено заборону Клієнтам банку, а відтак і ОСОБА_5, здійснювати відступлення третім особам прав за Договором банківського вкладу (депозиту) без отримання попередньої письмової загоди Банку. Такого дозволу банк позивачу не надавав.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що до суду першої інстанції відповідач надав заяву, якою визнав позовні вимоги в повному обсязі і таким чином, на думку апелянта, суд повинен був задовольнити позов. Однак суд, як вбачається з тексту оскаржуваного рішення, не встановлював чи суперечить визнання відповідачем позову закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, усупереч вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову. Крім того, суд першої інстанції безпідставно зазначив, що клієнт банку не може змінювати сторону договору без попередньої згоди від банку. Таке твердження суду суперечить вимогам ст. 512 та ч. 1 ст. 516 ЦК України, оскільки ПАТ «Дельта Банк» є боржником відносно вкладника, а вкладник є кредитором і зміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника. Також суд безпідставно посилався на п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року, яка не має відношення до спору у цій справі, оскільки в ній йде річ про угоди, які були нотаріально посвідчені.

В суд апеляційної інстанції сторони не зявилися, хоча належним чином, згідно повідомлень про вручення їм повісток 25 і 26 березня 2016 року, були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причину неявки не повідомили.

З огляду на викладене та вимоги ст.303-1, ч.2 ст.305 ЦПК України справа розглядається за відсутністю сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, але не зявилися за викликом в судове засідання.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_7 не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що 26.01.2015 року між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_5 був укладений договір №6572 банківського вкладу (депозиту), згідно якого ОСОБА_5 передала ПАТ «Дельта Банк» належній їй грошові кошти - 6000 доларів США під 5,5% річних строком до 25 липня 2015 року, а 19 листопада 2015 року до суду надійшла вказана вище позовна заява «про визнання договору дійсним», подана мешканцем міста Києва ОСОБА_8 від імені позивача ОСОБА_4, діючим за нотаріально посвідченою довіреністю від 27.08.2015р., який просив визнати дійсним укладений 02.02.2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 договір про відступлення права вимоги за депозитним договором №6572, укладеним 26 січня 2015 року між ОСОБА_5 і ПАТ «Дельта Банк».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, автор позовної заяви вказував, що після укладення договору відступлення прав вимоги відповідач не мав ніяких претензій щодо цього договору, але влітку 2015 року ОСОБА_5 звернулася до ОСОБА_4 з вимогою про розірвання договору, не вказуючи підстав такої вимоги. Крім того, відповідач не всі оригінали документів, зазначених в п.2.1.2 договору передав позивачу, чим істот но порушив умови договору. Вважає, що такими діями відповідача ОСОБА_5 порушуються права позивача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини, на які сторона позову посилалася, як на підставу своїх вимог, що суду не надано доказів про наявність передбачених законом підстав визнання дійсним договору, що визнання позову відповідачем суперечить вимогам закону, що відсутні передбачені ч.2 ст.220 ЦК України умови для визнання договору дійсним.

Апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції за таких підстав.

Дійсно, згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, на яку посилався у позовній заяви представник позивача, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Таким правочином позивач просив суд вважати «Договір про відступлення права вимоги за депозитним договором» від 02.02.2015 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4, копія якого долучена до позовної заяви у якості додатку.

Разом з тим, в обґрунтуванні позовних вимог представник позивача залишив поза увагою застереження, викладене в частині 3 цієї ж статті 512 ЦК України, якою передбачено, що кредитор у зобовязанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно вимог ст.ст.20,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести шляхом надання суду належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дана справа до таких випадків не відноситься.

Звертаючись до суду з позовом про визнання дійсним укладеного 02.02.2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 договору про відступлення права вимоги за депозитним договором №6572 від 26 січня 2015 року між ОСОБА_5 і ПАТ «Дельта Банк», позивач мав би довести суду, що дійсно 02.02.2015 року у передбаченому законом підставах і порядку між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 був укладений договір відступлення права вимоги за депозитним договором, який не суперечить умовам депозитного договору і закону (ч.3 ст.512 ЦК України), що має місце порушення відповідачем охоронюваних законом прав та інтересів позивача ОСОБА_4 і що вони підлягають судовому захисту і вказаний ним спосіб.

Однак ці обставини позивачем не доведені, а тому підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Дійсно, як правильно вказав апелянт, мотивувальна частина рішення не є досконалою. Зокрема, недоречним є аналіз в описовій частині рішення суду змісту ст.ст.219,220 ЦПК України, оскільки позивач, обґрунтовуючи вимоги, не посилався на ці норми матеріального права, а законом не передбачено обовязкове нотаріальне посвідчення договору відступлення права вимоги, про який просив позивач.

Разом з тим, головні питання, передбачені ст.214 ЦПК України, суд першої інстанції вирішив правильно.

Надавши доказам оцінку у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України, суд обґрунтовано дійшов до висновку про недоведеність позовних вимог. Позивач не надав доказів, які б давали підстави суду погодитися з його доводами, що мало місце відступлення права вимоги у передбаченому законом порядку та яке не суперечило умовам депозитного договору №6572, що відповідачем ОСОБА_5 не визнавалися або порушувалися охоронювані законом права ОСОБА_4

Частиною 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування чи зміни рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.С. Кіпенко

ОСОБА_3