У Х В А Л А

10 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого

2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_5, комунального підприємства «Центр містобудування, архітектури, землеустрою та кадастру» Дніпропетровської міської ради, треті особи: управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, ОСОБА_6, про визнання рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и л а :

Самарський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року, у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 8 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Самарського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

26 жовтня 2015 року залишила без змін.

26 квітня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року з підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 78, 125, 126 та 152 Земельного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року й 10 лютого 2016 року, а також послався на постанови Верховного Суду України від 22 травня 2013 року, 20 травня, 3 й 10 червня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що державний акт від 14 липня 1998 року, видано на земельну ділянку відповідача на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради з дотриманням норм права; у позивача відсутні правові підстави визнавати недійсним цей державний акт, оскільки не доведено порушення прав на земельну ділянку, яка знаходиться у його фактичному користуванні.

Наданою для порівняння ухвалою від 10 лютого 2016 року, постановленою у справі про скасування державної реєстрації та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, оскільки рішення не відповідають вимогам статті 212 цього Кодексу щодо законності й обґрунтованості, а порушення призвели до неправильного вирішення спору.

Ухвалою від 24 червня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які встановили, що оспорюваний державний акт видано з порушенням положень пунктів 1.12, 1.16, 1.17 та 4.3. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2013_07_03/pravo1/REG3647.html?pravo=1>

№ 43, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 року за

№ 354/3647 та дійшли висновку про визнання його незаконним і скасування.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться наступні висновки:

- для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти (10 червня 2015 року, справа 6-267цс15);

- у разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, установленому законом. Вчинення на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта як недійсного (20 травня 2015 року (справа № 6-216цс15) та 3 червня 2015 року справи № 6-217цс15 і №6-412цс15);

- судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Крім того, згідно з абзацом першим пункту 12 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (22 травня 2013 року (справа № 6-33цс13);

- державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (3 червня 2015 року (справа № 6-205 цс15).

Висновок суду касаційної інстанції в ухвалі, яку просить переглянути заявник, не суперечить правовим висновкам викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України, оскільки в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року та у справах, за результатами перегляду яких Верховним Судом України прийнято надані для порівняння постанови, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_5, комунального підприємства «Центр містобудування, архітектури, землеустрою та кадастру» Дніпропетровської міської ради, треті особи: управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, ОСОБА_6, про визнання рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними та скасування державної реєстрації за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема