РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Слободянюк С.В., Оніщука М.І.,

при секретарі: Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1. ТОВ «Рада-2» є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує даний будинок та забезпечує надання відповідачу житлово-комунальних послуг.

Враховуючи, що відповідач не здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги, за період з січня 2014 року по квітень 2015 року у останньої утворилась заборгованість. Відтак, з урахуванням в подальшому зменшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг в розмірі 3 893,54 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рада-2» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 3 543,34 грн. (сума основного боргу), інфляційні нарахування в сумі 243,04 грн. та 3% річних в розмірі 107,16 грн., а всього 3 893,54 грн. Стягнуто судовий збір.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Справа № 753/16862/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1259/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Сирбул О.Ф. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
ОСОБА_1 зазначила, що зверталася із заявою про застосування строку позовної давності, оскільки вважала, що такий строк сплинув 20.11.2013. Проте позивачем змінений рахунок і спірний період, за яким позивач просить стягнути заборгованість є з 01.01.2014 по 30.04.2015.

Вказувала, що позивач не мав права самовільно списувати кошти в рахунок заборгованості, оскільки ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.05.2014 скасовано наказ про стягнення позивачем заборгованості за житлово-комунальних послуг у розмірі 2 201,99 грн.

Також, звертала увагу, що з 01 січня 2014 року по січень 2015 року відповідачем сплачувались всі надані позивачем послуги, проте з січня 2015 року позивач самоусунувся від надання житлово-комунальних послуг і припинив направлення квитанцій на оплату даних послуг.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача просив розглянути справу з огляду на надані учасниками процесу пояснення.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1.

04.07.2007 між ТОВ «Рада 2» та ОСОБА_1 укладений договір про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території (а.с.8-13).

Відповідно до умов зазначеного договору, відповідач зобов'язалася не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим, вносити платежі за договором.

Судом першої інстанції також було встановлено, що відповідачем не проводилася поточна оплата житлово-комунальних послуг з 01.01.2014 по 30.04.2015, у зв'язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 3 893,54 грн.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно статті 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, обов'язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом покладається на власника та наймача (орендаря) квартири, житлового приміщення у гуртожитку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не сплатила кошти за надані житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2014 по 30.04.2015, у зв'язку з чим у останньої утворилася заборгованість в розмірі 3 893,54 грн.

Колегія суддів не може погодитися із вказаним висновком суду з огляду на те, що оплата відповідачем за житлово-комунальні послуги за вказаний вище період підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій (а.с. 126-134).

В судовому засіданні представник позивача зазначив про відсутність заборгованості у відповідача перед ТОВ «Рада 2» за вказаний період.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку нарахувань, наданим представником позивача, у відповідача утворилася заборгованість за нарахування «додатково по договору» за період з грудня 2007 по листопад 2010 року (а.с.5-7). Наявність вказаної заборгованості сторонами в судовому засіданні не заперечувалася.

19.01.2015 ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності до вказаного періоду (а.с. 41-42).

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з вказаного розрахунку, останній платіж відбувся 20.11.2010, а відтак строк позовної давності сплинув 20.11.2013. З позовною заявою представник ТОВ «Рада 2» звернувся у 2014 році, тобто з пропуском встановленого законом строку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги в даній частині позову задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції не дослідив належним чином вказану заяву та прийшов до помилкового висновку щодо відсутності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 60, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи і дійшов необґрунтованого висновку пронаявність у відповідача заборгованості перед перед ТОВ «Рада 2» за період з 01.01.2014 по 30.04.2015.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: