1Справа № 335/5475/15-ц 2/335/1158/2016
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Соболєвої І.П.,

при секретарі Школяр К.П.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26 грудня 2007 р. між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0703/1207/71-400 відповідно до умов якого, ПАТ «Сведбанк» надав позивачу грошові кошти у розмірі 33 800,00 доларів США для придбання квартири № 98 в будинку № 12, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Камяногірська, строком з 26 грудня 2007 р. до 26 грудня 2037 р., та сплати процентів у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. 25 травня 2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ « Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 р., між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, у звязку з чим відбулось відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором на користь ПАТ «Альфа Банк».

Позивач вважає, що кредитний договір в іноземній валюті (доларах США) укладений відповідачем без отримання останнім відповідної індивідуальної ліцензій для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Більш того, навіть за умови отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті, з визначенням еквіваленту в національній валюті, такий договір вважається недійсним, оскільки еквівалент предмету договору не може сприйматися як предмет цього договору, а предметом договору споживчого кредиту може бути тільки українська гривня. Отже, на переконання позивача, невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору відповідно до вимог ст. 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США є несправедливими тому, що передбачають погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України відповідач перекладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг. Також при укладанні кредитного договору відповідачем в порушення п. 2 ч.1 ст. 11 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» так як кінцева сума лише тільки одних відсотків за користування кредитом є більшою ніж у два рази від суми самого кредиту, що ставить споживача (позичальника) в тяжке, несправедливе становище в договірних зобов'язаннях.

Також наполягає, що у порушення положень Закону «Про захист прав споживачів», відповідач не попередив позивача, що його послуги, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги позивача, також відповідач не попередив і про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення кредитного договору. До того ж, на думку позивача, кредитний договір в цілому суперечить положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Звертає увагу, що порушення вимог законодавства при укладенні кредитного договору, а саме порушення вимог ст. 525 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Тобто, ст. 525 Цивільного кодексу України говорить про недопустимість односторонньої відмови від зобовязання чи односторонньої його зміни. Відтак, прописавши у кредитному договорі, що відповідач в будь-який момент може підняти відсоткову ставку або розірвати його в односторонньому порядку і вимагати повернення кредиту тягне за собою визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, позивач вважає, що оскільки останній платіж по кредитному договору був здійснений у 2014 році, то строк позовної давності слід відраховувати саме з дати останнього платежу, у звязку з чим, на день звернення до суду цей строк не пропущений.

За викладених обставин, просить суд визнати кредитний договорів від 26 грудня 2007 р. № 0703/1207/71-400 недійсним з моменту його укладення, застосувати наслідки недійсності правочину та визнати борг ОСОБА_1 перед ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 170 690,00 гривень (арк. справи 1 9).

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували. 21 серпня 2015 р. через канцелярію надійшли письмові заперечення проти позовних вимог, з яких вбачається, що пунктом 11.13 кредитного договору позичальник ОСОБА_1 підтвердила, що перед укладанням кредитного договору банк надав їй в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладенні кредитного договору їй була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 Р. №168. в повному обсязі.

Зазначає, що посилання позивача на порушення норм Цивільного кодексу України та вимог діючого законодавства під час укладення договору є безпідставним, оскільки підписуючи кредитний договір, позивач не заперечувала проти його умов, та не було жодних підстав які б змушували ОСОБА_1 підписати договір на вкрай невигідних для себе умовах.

Також діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти гривні. Зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору. Виходячи зі змісту ст.ст. 1046, 1054 Цивільного кодексу України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику, що відповідає правовій позиції, викладеній в узагальненні Верховним Судом України судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин від 7 жовтня 2010 р. Під час укладання кредитного договору, позичальника було проінформовано про зобовязання забезпечувати погашення отриманого кредиту у валюті отриманого кредиту, як і зазначено у п.3.1.1. Кредитного договору.

Крім того, наполягає на тому, що, що позивачем було попущено строк позовної давності для звернення з даною вимогою до суду. На підставі викладеного, відповідач просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (арк. справи 89 95).

Суд, заслухавши сторін та третю особу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне.

25 травня 2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договором № 0703/1207/71-400.

В свою чергу, 15 червня 2012 р. між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно вищезазначеного угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 0703/1207/71-400 від 26 грудня 2007 р., що було укладено між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4, на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу їх прав, якщо інше не встановлено договором або законом.?

Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаними кредитним договором належать ПАТ «Альфа-Банк».

По суті позовних вимог суд враховує наступне.

26 грудня 2007 р. між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4В.) був укладений кредитний договір № 0703/1207/71-400 відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 33 800,00 доларів США для придбання квартири № 98 в будинку № 12, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Камяногірська, строком з 26 грудня 2007 р. до 26 грудня 2037 р., та сплати процентів у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом (арк. справи 10 14).

Як встановлено судом, відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, банк надав позичальнику кредити у сумі 33 800,00 доларів США, а позичальник зобовязувався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 1 до нього Графіком погашення кредиту.

Даний факт позивачем не оспорюється та на підтвердження виконання кредитного договору позивачем надано копії квитанцій про часткове погашення заборгованості за кредитним договором (арк. справи 26 72). З наданих суду копій квитанції вбачається, що останній платіж за кредитним договором був здійснений у березні 2014 року.

15 липня 2009 р. між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, відповідно до якого сторони погодили викласти кредитний договір у новій редакції.

1 липня 2009 р. між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 (арк. справи 20 21) до кредитного договору, відповідно до якого сторони домовились викласти п.п.1.3.1, 3.1.1., 3.1.5, 3.1.7 та 3.1.12 у наступній редакції.

Так, відповідно до п.1.1 кредитного договору сторони погодили строк його дії до 26 грудня 2037 року.

Пунктом 1.3. кредитного договору було встановлено відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних.

Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу з метою придбання квартири за адресою, зазначеною у п.1.4 кредитного договору (АДРЕСА_1).

Пунктом 1.5. Кредитного договору було визначено, що входить до сукупної вартості кредиту.

Розділом 3 Кредитного договору було визначено порядок нарахування процентів, комісій та погашення заборгованості за кредитним договором.

Розділом 5 та 7 Кредитного договору було встановлено права та обовязки позичальника.

Пунктом 11.13 кредитного договору передбачено, що позичальник ОСОБА_1 підтвердила, що перед укладанням кредитного договору банк надав їй в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладенні кредитного договору їй була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. №168. в повному обсязі.

Таким чином, зважаючи на те, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отримання кредиту, комісії за видачу кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, орієнтовну сукупну вартість кредиту, проінформовано про коливання курсу долара, посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є необґрунтованим та безпідставним.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов.

В даному спірному випадку, посилання позивача на порушення банком норм Цивільного кодексу України та вимог діючого законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», під час укладення договору є безпідставним, оскільки підписуючи кредитний договір, позивач не заперечувала проти його умов, та не було підстав які б змушували ОСОБА_1 підписати договір на невигідних для неї умовах.

Як було встановлено судом вище, позивачем у період 2008 2014 років здійснювалась часткова оплата за вказаним кредитним договором, отже, на протязі цього періоду часу у позивача не виникало жодних сумнівів у правомірності укладеного кредитного договору, а позивач розпорядилась кредитними коштами на власний розсуд.

Суд зауважує, що діючим законодавством не передбачений стабільний або фіксований курс долара США (або інших іноземних валют) до національної валюти гривні. В даному випадку, саме по собі зростання (або спадання) курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, а ОСОБА_1 свідомо і без жодного примусу погодилась з умовами надання кредиту в іноземній валюті, усвідомлюючи можливі наслідки коливання курсу валют.

Виходячи з аналізу ст.ст. 1046, 1054 Цивільного кодексу України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Судом встановлено, що під час укладання кредитного договору, позичальника було проінформовано про зобовязання забезпечувати погашення отриманого кредиту у валюті отриманого кредиту, як і зазначено у п.3.1.1. кредитного договору. У договорі не було посилання на офіційний курс долара до гривні, тобто позичальник мав можливість придбати валюту на умовах вигідних для себе, в залежності від коливання курсу долара до гривні, про шо також було повідомлено позичальника.

Враховуючи факт того, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отримання кредиту, комісії за видачу кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, орієнтовну сукупну вартість кредиту, проінформовано про коливання курсу долара, посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 цього Кодексу доказування не може ґрунтуватись на припущеннях

У порушення наведених норм права, позивач не надав жодних доказів того, що банком вчинялись будь-які дії щодо введення позивача в оману при укладенні кредитного договору.

Що стосується питання надання кредиту в іноземній валюті, суд враховує наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, однак, на переконання суду, вказана норма визначає тільки правовий статус грошової одиниці України і не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні іноземної валюти.

Як передбачено ст. 3 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі Закон) відносини, в тому числі і ті, що склались між сторонами у даній справі та які виникають під час діяльності банків, регулюються вищезазначеним Законом.

Тобто, у банківській діяльності тільки у передбачених цим Законом випадках дозволяється використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків за зобов'язаннями на території України.

Пунктом 3 ст. 47 Закону встановлено, що на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати банківські операції пов'язані із розміщенням цінних коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Згідно із ч. 1 ст. 49 вказаного Закону, банківська операція пов'язана із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик є кредитною операцією.

Статтею 2 Закону визначено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент

Тобто, за правилами, встановленими Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті, але тільки на підставі відповідної банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного уповання і валютний контроль» (далі Декрет) здійснення валютних операції можливе на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Генеральні ліцензії видаються банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

У відповідності до ч. 2 ст. 5 Декрету генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій що не потребують індивідуальних ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

За правилами ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, за умови, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Однак, на цей час чинними нормативно- правовими актами України не встановлено меж термінів і сум кредитів в іноземній валюті, що є обов'язковим критерієм застосування режиму індивідуального ліцензування.

Відтак, за відсутності встановлених законодавством меж граничних термінів і сум кредитів в іноземній валюті, банк законно здійснює кредитні операції в іноземній валюті за наявності в нього генеральної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може бути застосована судом до спірних правовідносин.

Також відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

За таких обставин, суд констатує, що укладення первинного кредитного договору з ПАТ «Сведбанк» в іноземній валюті, було здійснено відповідно до вимог чинного законодавства України, оскільки на момент видачі кредиту в іноземній валюті банк мав: банківську ліцензію № 38, видану НБУ 7 грудня 2007 р. на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5 11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл № 38-2 на право здійснення валютних операцій від 7 грудня 2007 р., додаток до дозволу №38-2 від 7 грудня 2007 р. (арк. справи 97 100)

Відтак, посилання позивача на те, що в зв'язку з наданням кредиту в іноземній валюті договір повинен бути визнаний недійсним, є необґрунтованим.

Щодо стосується посилання позивача на несприятливе матеріальне становище, суд враховує таке.

Саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище особи не може бути підставою для визнання правочинів недійсними з підстав, передбачених ст. 233 Цивільного кодексу України. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання незалежно від того, виникла така неможливість з його вини чи випадково. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного ухилення від взятих на себе зобовязань.

Стосовно посилання позивача на положення ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідно до якого договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити, зокрема, порядок зміни і припинення дії договору.

Судом встановлено, що дані вимоги відображені у п.п. 3.6, 3.7, 6.1.2, 7.1.1, 10.2 кредитного договору, та посилання позивача на порушення вищезазначеної норми Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема Цивільного кодексу України (статті 215, 1048 1052, 1054 1055), статті 18 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 203 Цивільного кодексу України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, так: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зазначене вище доводить те, що зміст оспорюваного правочину не суперечить нормам діючого законодавства України. 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювача), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. (до спірних правовідносин не відноситься).

Судом встановлено, що вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину дотримані.

Що стосується застосування строку позовної давності, суд враховує наступне.

Так під час судового розгляду, позивач надала пояснення, що останній платіж за Кредитним договором було зроблено у 2014 році (арк. справи 72).

Однак, положення ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України застосовується саме до вимог кредитора щодо неналежного виконання кредитного договору, а не боржника.

В даному випадку, до спірних правовідносин стосовно встановлення недійсності правочину, слід застосувати положення ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України.

Така позиція суду узгоджується з правою позицією, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-75цс15 від 3 лютого 2016 р., відповідно до якої, «Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто відтоді, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення нього правочину. Положення частини пятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину».?

У відповідності до ст. 360-7. Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Клопотання про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважності причин його пропуску позивач до суду не надала, беззаперечних причин поважності його пропущення не навела

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено наслідки спливу позовної давності, зокрема зазначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незазелена від спливу позовної давності.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У письмових запереченнях, поданих відповідачем до суду 21 серпня 2015 р. через канцелярію, представник відповідача наполягав на застосуванні наслідків пропущення строку звернення позивачем до суду з даним позовом.

Як було встановлено судом вище, кредитний договір №0703/1207/71-400 було укладено 26 грудня 2007 р., а до суду ОСОБА_1 звернулась 8 червня 2015 р., майже через вісім років від дня укладення договору. При цьому, у період 2008 2014 років позивачем здійснювалась часткова оплата за вказаним кредитним договором, отже, на протязі цього періоду часу у позивача не виникало жодних сумнівів у правомірності укладеного кредитного договору.

За таких обставин, суд констатує порушення позивачем строку звернення до суду з даним позовом, та застосовує наслідки такого пропуску, що є підставою для відмови у позові.

Підсумовуючи викладене, враховуючи, що кредитний договір № 0703/1207/71-400 від 26 грудня 2007 р. цілком відповідає нормам чинного законодавства, підстав для визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності під час судового розгляду не встановлено, а також з урахуванням пропуску позивачем строку позовної даності та за відсутності поважних підстав для його поновлення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по даній справі слід віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57 61, 88, 208, 212 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Судові витрати по даній справі віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії рішення суду.

Рішення прийнято у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 30 серпня 2016 р.

Повний текст рішення виготовлений 2 вересня 2016 р.

Суддя: І.П. Соболєва