Справа № 159/5517/15-ц Провадження № 22-ц/773/824/16 Головуючий у 1 інстанції: Василюк О.С.
Категорія: 27 Доповідач: Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовської - Марчук О.Г. ,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

при секретарі Перебойчуку Р.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» - Гамбусь - Малецької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_5, про припинення договору поруки за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_5, про припинення договору поруки.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 28.12.2006 року між АК інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_5 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті, а ОСОБА_5 зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 27.12.2017 року, згідно з графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором 28.12.2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_5 усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту.

Внаслідок порушення ОСОБА_5 умов кредитного договору в нього виникла прострочена заборгованість і 15.02.2010 року банком було надіслано йому письмову вимогу про необхідність її погашення та виконання зобов'язань за кредитним договором. А отже, термін повернення кредиту настав 20.03.2010 року. Проте, з позовом про стягнення заборгованості з поручителя позивач звернувся лише у вересні 2014 року. Вважає, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Просив визнати поруку за Договором поруки №0/1 від 28.12.2006 року, укладеною між ним та ПАТ «УкрСиббанк» припиненою.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_5, про припинення договору поруки відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на це рішення, в якій, покликаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції при його ухваленні норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав із зазначених у ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечила, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що банк не пропустив строк, протягом якого відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України він може пред'явити вимогу до поручителя, а тому підстав для визнання договору поруки припиненим немає, як і немає підстав для визнання поруки припиненою в зв'язку із зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Судом встановлено, що 28.12.2006 року між Акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (надалі Кредитний договір).

Відповідно до умов кредитного договору, Банк зобов'язувався надати ОСОБА_5 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 103 000, 00 швейцарських франків 00 сантимів, а ОСОБА_5 зобов'язувався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 27.12.2017 року, згідно з графіком погашення кредту, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_5 за Кредитним договором між Акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем, ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №0/1 від 28.12.2006 року.

За умовами п.1.1. Договору поруки Поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_5 усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №0 від 28.12.2006 року, укладеного між Кредитором та Боржником , в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і таких, що можуть виникнути в майбутньому.

Із матеріалів справи вбачається, що 15 лютого 2010 року банк направив позичальнику ОСОБА_5 вимогу про дострокове повернення кредиту за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому банк зазначив, що станом на 15 лютого 2010 року за позичальником перед банком рахується прострочений основний борг в сумі 1572,28 швейцарських франків та прострочені відсотки в сумі 1050,17 швейцарських франків, в зв'язку з чим банк вимагав у позичальника в строк, що не перевищує 5-ти днів від дня отримання даної вимоги, погасити прострочену заборгованість та пеню шляхом внесення коштів через касу банку в термін, що не перевищує 31 календарний день від дня отримання даної вимоги, повернути достроково всю суму кредиту та сплатити відсотки, включно по день дострокового погашення кредиту. (а.с.8).

В судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позичальником ОСОБА_5 після отримання 15 лютого 2010 року вимоги банку про погашення простроченої заборгованості та пені була частково сплачена прострочена заборгованість і до лютого місяця 2013 року позичальником виконувалися взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів, що вбачається з наданої банком довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором ОСОБА_5

Крім того, представником відповідача подані заяви позичальника ОСОБА_5 від березня 2014 року на реструктуризацію заборгованості по договору про надання споживчого кредиту, в яких позичальник просить банк продовжити термін виплати основного боргу до грудня 2021 року.

Судом також встановлено, що банком повторно 10 липня 2014 року позичальнику та поручителю була направлена вимога про погашення простроченого зобов'язання по кредитному договору в розмірі 46463,92 швейцарських франків протягом 31-го календарного дня з дня одержання цього повідомлення.

В вересні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7., ОСОБА_2, ТзОВ «КовЕл», ОСОБА_6 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом, пені та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 1.4 договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Згідно з п.3.1 договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за Основним договором.

Так, згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

У справі, яка переглядається, з договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов'язань боржників за основними договорами не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Пред'явивши 15.02.2010 року вимогу ОСОБА_5 про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати (Правова позиція ВСУ в справі №6-190цс14). Однак, з позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів банк звернувся лише у вересні 2014 року.

За таких обставин суд дійшов помилкового висновку про те, що порука не припинена.

Покликання місцевого суду на те, що після пред'явлення банком вимоги 15.02.2010 року про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом позичальник частково сплатив суму боргу і до 2013 року виконував взяті на себе зобов'язання, а в 2014 році написав заяву про реструктуризацію боргу, яка була погоджена банком, а тому після цього почався новий відлік строку, протягом якого позикодавець зобов'язаний пред'явити позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, не відповідають вищезазначеним нормам матеріального права.

Часткове погашення боргу не зупинило строк для припинення поруки, який почав обраховуватися з моменту зміни банком строку дії кредитного договору.

Крім того, доказів про те, що ОСОБА_2 знав чи погоджувався на проведену банком реструктуризацію боргу ОСОБА_5 немає.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Покликання відповідача на те, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 02.03.2016 року у справі № 159/5929/15-ц було встановлено, що вимогою від 15.02.2010 року банк не змінив строк виконання зобов'язань, а тому ця обставина, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді даної справи, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначеним судовим рішенням встановлені обставини щодо іншого поручителя, а не позивача у даній справі.

Крім цього, у зазначеному рішенні лише дано правову оцінку вимозі банку від 15.02.2010 року про повне дострокове погашення кредитної заборгованості.

З огляду на викладене, рішення суду на підставі п.3, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати поруку за договором поруки № 0/1 від 28.12.2006 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 припиненою.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в користь ОСОБА_2 487, 20 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 606, 33 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді