Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 331/6665/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/778/1497/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль»

на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року по справі

за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2015 року ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування вимог зазначило, що відповідно до кредитного договору №014/17-16/15 від «25» січня 2008 р. ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» було надано ОСОБА_4 кредит у сумі 124 000,00 доларів США строком по «24» січня 2018 року із сплатою 13,0 % річних, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісію згідно умов договору та тарифів кредитора.

Проте ОСОБА_4 умови договору не виконуються, щомісячна сплата кредиту не здійснюється, в зв'язку з чим станом 10 серпня 2015 року заборгованість за кредитом становить 31 167,44 дол. США (657 317,63 грн.), заборгованість по сплаті відсотків становить 46 566,85 дол. США (982 089,37 грн.), пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків становить 478 172,79 грн.

На підставі зазначеного просило стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» достроково заборгованість за кредитним договором № 014/17-16/15 від 25 січня 2008 р. у сумі 2 117 579,79 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 657 317,63 грн.; заборгованість по сплаті відсотків - 982 089,37 грн.; пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків - 478 172,79 грн.; витрати по оплаті судового збору в сумі 3 654,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ПАТ «ОСОБА_3 Аваль».

В апеляційній скарзі ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», посилаючись на неналежну оцінку доказів, порушення ст.ст.509, 526, 530, 610, 611, 615, 625, 1050, 1054 ЦК України, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, судові витрати покласти на відповідача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом дотримано.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив із того, що банк не довів розмір заявленої до стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України.

Відповідно до кредитного договору №014/17-16/15 від «25» січня 2008 р та додатків до договору банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з максимальною сумою кредиту 124000 доларів США. з терміном погашення до 24 січня 2018 року та сплатою 13 % річних за користування кредитом.

Заявивши вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 2117579,79 грн., із яких заборгованість за кредитом - 657317,63 грн., заборгованість по сплаті відсотків - 982 089,37 грн.; пеня за невчасну сплату кредиту та відсотків - 478 172,79 грн., банк надав розрахунок кредитної заборгованості станом на 10.08.2015 р. (а. с. 18-21).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає фактичному розміру заборгованості.

Встановлення розміру кредитної заборгованості як предмета доказування потребує порівняльної оцінки доводів обох сторін, зокрема й перевірки фактів, якими обґрунтовано заперечення відповідача.

Додержання принципу змагальності у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України ).

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, реалізації особами, які беруть участь у справі, їхніх прав.

Під час розгляду справи судом першої інстанції виконані вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України та забезпечено додержання принципу рівності сторін та змагальності.

Суд на виконання вимог ст.ст.10,60,212-214 ЦПК України ухвалою від 13 листопада 2015 року задовольнив клопотання відповідача та витребував від позивача документи, необхідні для перевірки розрахунку банку та встановлення дійсної заборгованості позичальника. Проте банк ухвалу не виконав і документи не надав.

Отже, суд першої інстанції вирішував спір на підставі наявних у справі доказах. Суд дав правову оцінку розрахунку банку і обґрунтовано виходив з того, що він не може бути покладений в основу рішення, оскільки він не відображає дійсний розмір заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором станом на 10.08.2015 р.

Так, у п.1.5.1.,3 договору зазначено, що сторони встановлюють наступний порядок погашення заборгованості позичальником за цим договором:

-в першу чергу погашається заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом, після чого сплачуються передбачені договором комісії;

-в другу чергу погашається сума основної заборгованості за кредитом;

-в третю чергу погашається заборгованість за штрафами, пенею.

ОСОБА_4 платіжним дорученням №06 від 07 березня 2012 р. перерахував на погашення кредиту суму 282349 грн. від реалізації іпотечного майна. Проте сума відображена у розрахунку лише 22.08.2013 року і застосоване банком зарахування суми на погашення основної заборгованості за тілом кредиту не відповідає умовам договору, зокрема тим, про які зазначено в п.1. 5.1.3 кредитного договору. При цьому банк не надав докази, що повідомив позичальника у письмовій формі про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості, як цього вимагає п.1.5.1.3 договору.

Між тим, зазначені обставини суттєво впливають як на визначення розміру складових заборгованості за кредитом, так і загального розміру боргу, що визнано представником банком під час розгляду справи в апеляційному суді. Проте відповідний розрахунок не надано і в суд апеляційної інстанції.

Таким чином, банк своїми правами та обов'язками, передбаченими ст. ст.10,11,60 ЦПК України, щодо подання доказів та доказування перед судом першої інстанції обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, не скористався, докази на підтвердження обґрунтованості розміру заявлених грошових вимог не надав. Рішення суду в силу положень ст.ст.60,213,214 ЦПК України не може ґрунтуватися не припущеннях.

Вищевикладене спростовує доводи банку про доведеність позову. Посилання представника банку на те, що суд звільнив боржника від погашення заборгованості за кредитним договором безпідставні. Судом відмовлено у позові не через відсутність у ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, а за недоведеністю розміру заявлених вимог, що не перешкоджає банку звернутися з новим позовом.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які привели до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: