АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Шевченко Т.М.
Справа №752/943/16-ц
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Левенця Б.Б.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу батька,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , надати дозвіл на оформлення проїзних документів на неповнолітнього сина ОСОБА_3 для виїзду за кордон до досягнення ним вісімнадцятирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 , до країн Європи, а саме до Франції, Бельгії, Німеччини, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Іспанії , Швейцарії, Австрії, Греції, Польщі, Словаччини, Чехії, Угорщини, Болгарії, Туреччини, Великобританії, без згоди батька, надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4 на тимчасовий виїзд за кордон до країн Європи, а саме до Франції, Бельгії, Німеччини, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Іспанії, Швейцарії, Австрії, Греції, Польщі, Словаччини, Чехії, Угорщини, Болгарії, Туреччини, Великобританії, на період з дня набрання законної сили цього рішення до 06.08.2025 року в супроводі матері ОСОБА_1 , без згоди батька ОСОБА_5 та вирішити питання судових витрат.
В мотивування вимог посилалася на те, що відповідач не проявляє до дитини батьківської турботи та любові, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечував дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, ураховуючи хворобливий стан здоров`я дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, а також не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти й не сплачує аліменти.

Крім того, відповідач незважаючи на численні прохання, ухиляється від оформлення та нотаріального посвідчення заяви про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі території України, нічим не мотивуючи свою відмову.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з`ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що суд поверхово та упереджено, всупереч вимогам статей 57- 59, 64 ЦПК України не прийняв в якості доказу висновок органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 30.05.2016 р. щодо необхідності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_4 , а показам свідків, допитаних в судовому засіданні, взагалі не надав оцінку.

Всупереч вимогам статей 58, 59 ЦПК України судом прийнято як належні докази надані представником позивача: рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , лист Державної служби України у справах ветеранів та учасників АТО, акт № 3 службового розслідування від 27.10.14 p. за фактом отримання поранення в зоні АТО. Проте, заперечення в цій частині під час судового розгляду даної цивільної справи стороною позивача щодо невідомого походження даних документів та відсутності відповідних реквізитів, підтверджуючих їх легальне походження, залишилися поза увагою суду.

Крім того, відповідач свідомо нехтував своїми обов`язками і протягом 7 років їх не виконував, але суд першої інстанції всупереч встановленим фактам і обставинам прийняв незаконне рішення на користь відповідача, зазначивши, що достатніх належних і допустимих доказів того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків суду не надано.

Суд не прийняв до уваги і не надав належної оцінки, що відповідач з літа 2014 року не надавав нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон на відпочинок і оздоровлення, посилаючись на ти чи інші обставини, які так чи інакше свідчили про його небажання надавати дозвіл: на хворобу, на втрату паспорту і таке інше.

Обмеження відповідачем права виїзду за кордон дитини ОСОБА_6 суперечить вимогам статті 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, а навпаки, створював штучні умови для отримання дозволу на виїзд за кордон ОСОБА_6 .

Зазначила, суд також довільно надав оцінку щодо наявності/відсутності у неї достатніх коштів для оплати переїзду її дитини за кордон, оплату проживання протягом певного часу під час перебування за кордоном. Дані обставини не досліджувалися в судовому засіданні, а суд з власної ініціативи також ці питання не з`ясовував. Проте, слід взяти до уваги, що вона постійно працює, систематично, до 2014 року, виїжджала за кордон із сином ОСОБА_6 на відпочинок і оздоровлення. Крім того, позивачу матеріально допомагають батьки, про що було з`ясовано в залі судового засідання, і зокрема, підтверджено показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

ОСОБА_2 всіляко ігнорував засідання органу опіки та піклування та на неодноразові виклики не з`являвся. Жодного разу він не з`явився і на засідання суду і не дав ні пояснень, ні показів з цього приводу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_10 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, тому підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, установлені пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, відсутні.

Крім того, надання за рішенням суду дозволу на майбутній виїзд дитини за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди батька фактично надає позивачці право на виїзд з дитиною з України на інше постійне місце проживання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 2007 року, який рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2011 року було розірвано. (а.с. 12,14)

Від шлюбу народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (а.с. 14).

За змістом абз. 2, 3 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20) органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 2342-IV Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування на служби у справах дітей покладається безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Висновок органу опіки та піклування оформляється на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписується головою (заступником голови) та скріплюється печаткою.

Згідно Висновку органу опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації необхідно позбавити ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав. (а.с.55-57)

Згідно з ч. 6. ст. 19 СК суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції вірно виходив з того , що Висновок органу опіки зроблено без достатнього з`ясування всіх обставин, що він не достатньо обґрунтований та не мотивований, і є такий, що не відповідає обставинам справи.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У відповідності до ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995_004) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачені обов`язки батьків, що полягають у вихованні дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуванні про здоров`я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпеченні здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя, повазі до дитини.

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду.
Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Згідно зі ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та встановлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Апеляційна інстанція враховує і ту обставину, що батько розуміє свій обов`язок щодо участі у вихованні та утриманні дитини, бажає приймати таку участь, та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, приходить до висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні вимог про позбавлення відповідача батьківських прав в даному випадку є вірним.

Бажання позивача позбавити ОСОБА_2 батьківських прав пов`язане з його відмовою дати дозвіл на виїзд дитини на постійне місце проживання за кордон.

Апеляційна скарга базується, поряд з іншим, на доводах щодо несплати аліментів.

Натомість, зазначені обставини не є переконливим доказом ухилення батька від виконання своїх обов`язків, оскільки позивач має право на звернення до суду із відповідним позовом про стягнення аліментів, а не із позовом про позбавлення батьківства.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Умовами ст. 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції ООН «Про права дитини», держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 p. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16- річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

На виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Статтею 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Однак, указаний вище закон регулює виїзд дитини за кордон, а не виїзд малолітньої особи за кордон на постійне місце проживання. У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

Проте, позивач не визначила конкретні строки для тимчасових виїздів дитини за кордон у супроводі матері.

Колегія критично оцінює доводи позивача щодо відмови відповідача у наданні дозволу у виїзді за кордон, оскільки до нотаріуса для вирішення питання про дозвіл ОСОБА_1 не зверталася.
Узагальнюючи викладене, суд дійшов правильного висновку про те, що позивач не надала суду доказів на обґрунтування позову, зокрема щодо неможливості отримання нотаріальної згоди батька на виїзд дитини, не визначилася із правовою підставою надання дозволу на неодноразові виїзди дитини без згоди батька до досягнення нею повноліття, крім визначеної ст. 4 вищевказаного Закону можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав.
Надання за рішенням суду дозволу на майбутній виїзд дитини за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди батька фактично надає позивачу право на виїзд з дитиною з України на інше постійне місце проживання. Таке суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов`язків батьків відносно виховання дитини.
В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді