Номер провадження: 22-ц/785/2286/16
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Ярахмедові Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення частки у праві спільної сумісної власності,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 21.03.2009 року між ними було зареєстровано шлюб. В період шлюбу, а саме 08.12.2012 року вони придбали рухоме майно - автомобіль марки «HONDA ACCORD», вартістю 48 000 гривень. Цього ж дня зазначений автомобіль був зареєстрований в РЕВ №5 ВДАІ ГУМВС України в Одеській області за відповідачкою. 23.09.2014 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області шлюб між ними було розірвано. Домовленості щодо розподілу спільного сумісного майна з відповідачем не досягнуто, у зв'язку з чим, вимушений звернутися до суду.

В подальшому, ОСОБА_3 збільшив розмір позовних вимог просив визнати сумісною власністю подружжя телевізор «Філіпс», пральну машинку, холодильник «Атлант», кухонні меблі, та визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеного майна, в судовому засіданні відмовився від збільшених вимог та остаточно просив: визнати сумісною власністю подружжя автомобіль марки «HONDA ACCORD», вартістю 48 000 гривень; визнати за ним 1/2 частину на вказаний автомобіль; припинити за відповідачем право власності на 1/2 частину зазначеного автомобілю.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася із зустрічною позовною заявою, якою просила постановити рішення, яким збільшити належну їй частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «HONDA ACCORD» до 2/3 частини, а також визнати за нею право власності на 2/3 частини зазначеного автомобіля. Так, в обґрунтування зустрічного позову вказала, що заявляє вимогу про збільшення частки у праві власності на зазначений автомобіль, оскільки з нею проживають двоє неповнолітніх дітей та відповідач взагалі не сплачує аліменти та не приймає участь у додаткових витратах на дітей, місце його роботи невідоме. Не заперечувала, що автомобіль марки «HONDA ACCORD» є спільною сумісною власністю подружжя.

У судовому засіданні позивач остаточно просив визнати автомобіль марки «HONDA ACCORD», вартістю 48 000 гривень спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеного автомобілю. Зустрічну позовну заяву не визнав, зазначив, що працює другим помічником капітана, надає достатньо матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей, гроші на утримання дітей передає сам особисто та через родичів, якби тих виплат, що він надає було не достатньо вона мала можливість звернутись до суду про стягнення аліментів.

Відповідач та його представник підтримали зустрічну позовну заяву, первісний позов не визнали.

Рішенням суду позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя - задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки легковий седан-В марки HONDA, моделі ACCORD, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, вартістю 48000 грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля легковий седан-В марки HONDA, моделі ACCORD, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, вартістю 48000 грн.

Припинено за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля легковий седан-В марки HONDA, моделі ACCORD, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшенні частки у праві спільної сумісної власності відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Частиною 1 ст.60 СК України передбачено, що майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.ст.69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Аналогічні роз'яснення містяться в п.п.22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за №11 від 21.12.2007 року.

Відповідно до п.25 зазначеної постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У спірних правовідносинах щодо поділу автомобілю марки «HONDA ACCORD» сторони відмовилися від грошової компенсації вартості зазначеного автомобілю.

Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони з 21.03.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 23.09.2014 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області було розірвано.

За період сумісного проживання подружжя придбало автомобіль марки «HONDA ACCORD», вартістю 48 000 гривень, державний номер НОМЕР_1. Спору з приводу вартості майна між сторонами не має, від грошової компенсації вартості частини зазначеного автомобілю на користь іншого, сторони відмовились.

Зазначені обставини визнані сторонами у судовому засіданні та у відповідності до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають.

Аналіз вищезазначених норм сімейного законодавства та обставин справи дає підстави для висновку про те, що вищезазначене майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки було набуто під час шлюбу та підлягає поділу.

Приймаючи до уваги, що спірне майно придбано сторонами під час знаходження у шлюбі, між сторонами відсутні будь-яка домовленість про його розподіл та шлюбний договір, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 щодо збільшенні частки у праві спільної сумісної власності, суд обґрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Разом з тим, встановлено, що 23.09.2014 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області шлюб між сторонами було розірвано, ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення аліментів до ОСОБА_3 на утримання їх малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, не зверталася.

Як пояснила ОСОБА_2 в першому судовому засіданні, що кошти які надає позивач на утримання дітей їй достатньо та вистачає для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, тому не було потреби у стягненні аліментів на утримання дітей.

В подальшому, після звернення з зустрічним позовом, пояснення представника ОСОБА_2 щодо того, що відповідач не бере участі в утриманні дітей та взагалі не надає кошти на їх утримання, спростовується квитанціями наданими ОСОБА_3 про сплату за дитячий садок, а також відповідною розпискою щодо отримання коштів.

Отже, аналізуючи вищезазначені норми цивільного законодавства та обставини справи суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що відсутні підстави щодо збільшення частки ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню, а вимоги ОСОБА_2 щодо збільшення частки майна не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують зазначені вище висновки суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.Ф. Парапан

В.О. Панасенков