Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/587/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.09.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого-судді Трагнюк В.Р., при секретарі Конар В.М., за участю перекладача ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, представників позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідача адвоката ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Виноградівського нотаріального округу ОСОБА_7,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Виноградівського нотаріального округу ОСОБА_7

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в грудні 2014 року позивач та відповідачка домовилися про те, що остання буде утримувати та доглядати позивача та її чоловіка, оскільки в силу похилого віку та станом здоровя вони потребують сторонньої допомоги. Згідно домовленості, ОСОБА_6 буде доглядати за ОСОБА_2 та ОСОБА_8, а вони в свою чергу свій будинок з приналежними до нього будівлями залишить їй після смерті.

Після того як вони домовилися про вищевказане, відповідачка доглядала та утримувала позивачку з чоловіком, але в серпні 2015 року почала наполягати на таму, щоб ОСОБА_2 уклала з нею договір.

ОСОБА_6 умовила позивачку та її чоловіка поїхати до нотаріуса в м. Виноградів. 17.07.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, вказаний договір позивачка не читала, так як в неї не було на це фізичної можливості, внаслідок вад зору.

Після укладеного даного договору ОСОБА_6 перестала доглядати за ОСОБА_2 та ОСОБА_8, почала вживати алкогольні напої, приходила до них додому, щоб тільки поїсти та йшла.

04.11.2015 року ОСОБА_8 звернувся з заявою про вчинення кримінального правопорушення до Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області, і саме підчас проведення досудового розслідування позивачці стало зрозуміло наслідки вчиненого правочину в повній мірі. Кримінальне провадження за вищевказаною заявою було закрито у звязку з відсутністю складу злочину.

Наведені обставини підтверджуються копіями документів, які додаються до позовної заяви, також обставини може підтвердити ОСОБА_8

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В супереч вказаному, оспорюваний договір дарування укладений з порушенням норм чинного законодавства, а саме відповідно до пункту 6 глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка, відмітка на договорі відсутня. Позивачка має вади зору та не могла прочитати текс договору, що підтверджує судово-медична експертиза проведена в рамках кримінального провадження №0001313. Позивачка стверджує, що її не було ознайомлено з умовами договору, вона підписала договір не розуміючи його змісту в повному обсязі. Наведена обставина порушує норми викладені в 6 главі «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивачка фактично мала намір укласти договір довічного утримання, але в силу похилого віку та вад здоров'я не могла усвідомити всіх обставин при здійсненні вказаного правочину.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З вище викладеного стає зрозуміло, що дана норма також порушена при укладенні договору, адже позивачка не мала фактичного наміру подарувати будинок з приналежними до нього будівлями.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В даному випадку помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

При укладенні договору дарування між сторонами існувала фактична домовленість про те, що обдарований повинен утримувати дарувальника. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Законодавець чітко визначив обставину при яких договір не можна вважати договором дарування, дана обставина наявна в оспорюваному правочині.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови, що було неможливо зі сторони відповідача не тільки через допущену помилку, а й вади зору. В силу похилого віку і за станом здоровя, укладаючи з ОСОБА_6 договір, позивачка мала на меті відчуження на користь відповідача будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У звязку з чим позивач просить визнати договір дарування недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 обставини та вимоги позову підтримала, пояснила, що ОСОБА_6 прописали в своєму будинку, дали їй кімнату для проживання, телевізор, давали їй кошти для оплати комунальних послуг, вона їм допомагала. Вона з чоловіком на неї залишили заповіт. Заповіт не читала, але секретар прочитала його вголос. Потім ОСОБА_6 казала, що заповіт її не влаштовує і треба оформити на неї «дарственну», оскільки це буде дешевше, обіцяла забезпечувати, поховати. Вона у нотаріуса на підвіконні підписала договір дарування. Після чого ОСОБА_6 стала великою хазяйкою, утримувати перестала. Приходила від батька пяна та тільки переночувати. Договір дарування не читала, і не могла його прочитати. На вказані умови не погодилась. Після укладення договору ключі від будинку ОСОБА_9 не передавала. Будинок є її єдиним житлом. Вона з чоловіком не мають можливості себе самостійно доглядати у звязку з віком, станом здоровя. ОСОБА_6 вона знає з дитинства, оскільки вона по сусідству росла. Коли вона вийшла заміж її довгий час не бачила. ОСОБА_6 обіцяла їх утримувати, давати кошти. В той же час всі вони жили на її та чоловіка пенсію. Будинок вона будувала з чоловіком. У нотаріуса були два рази з ініціативи ОСОБА_6 Нотаріус питала для чого прийшли, уточнювала анкетні дані, по договору не задавала питання, однак зазначала, що для укладення договору довічного утримання потрібно щоб утримувач мала стабільний дохід, була працевлаштована. Сказала прийти наступного дня для оформлення і що ОСОБА_6 буде її доглядати. Усвідомлювала, що йде до нотаріуса переписувати будинок. Писати та читати вона не може, оскільки в неї хворі очі. При укладенні договору був її чоловік, який підписував теж якісь документи. Якби ОСОБА_6 до неї з чоловіком після укладення договору продовжувала добре відноситись, помагати в побуті, жила з ними навіть за рахунок її з чоловіком пенсії, вона б договір не оспорювала. До ОСОБА_6 в неї з чоловіком була доглядальниця, якій вони платили.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що є сином позивача. Після укладання договору, ОСОБА_6 погрожувала, що виселить його батьків як «крис». Його мати не сліпа, але бачить тільки на 4 відсотки. При укладенні договору його матері тільки показували пальцем де треба підписати. На його думку було шахрайський зговір. Поліцією проводилось розслідування. Коли він приходив до нотаріуса, то її чоловік побив його, виставив його на вулицю. Він проживає в Угорщині, будинок йому не потрібен, готовий будь-кому залишити, тільки б людина утримувала батьків.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні обставини та вимоги позову підтримав, пояснив, що крім обставин вказаних у позові договір був укладений на вкрай невигідних умовах для позивача та під впливом важких обставин. Так за поясненнями відповідача, основною причиною укладання договору було те, що чоловік позивача не хотів, щоб будинок не залишився сину. Позивач фізично прочитати укладений договір внаслідок захворювання очей прочитати не могла і нотаріусом такий не був прочитано вголос. Метою укладання договору було утримання позивача та її чоловіка, оскільки вони через вік та стан здоровя себе самостійно не могли доглядати. Будинок був їхнім єдиним житлом. Після укладання договору позивач ключі від будинку відповідачу не передавала.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що позивача вона знає з дитинства. Коли вийшла заміж почала проживати в Полтаві. Коли приїхала в гості до батьків почала спілкуватись з т.Галею (ОСОБА_2). 08.12.2014 року вона прийшла до сімї ОСОБА_10. ОСОБА_11 з чоловіком казали, що їм догляд не потрібен, оскільки вони не лежачі. Просили її переїхати до них жити та бути поряд зі своїми батьками. Вона в Полтаві розпорядилась майном і переїхала до них жити. ОСОБА_10 її прописали у будинку, казали, що їй на роботу йти не потрібно, достатньо подати їм тарілку з супом. Після на неї оформили заповіт. На селищній раді вона дізналась про те, що заповіт не перший. Після чоловік позивача казав, що вона є їхньою сімєю. Переживав, щоб після смерті його син не здав позивача у будинок престарілих і вирішив будинок переписати на неї, оскільки так йому буде спокійніше. Прийшли до нотаріуса, нотаріус зясовувала про наміри укладання договору дарування чи договору довічного утримання. ОСОБА_2 казали, що бажають укласти договір дарування. Тоді нотаріус дала їм час для роздумів, і якщо надумають можуть приїжджати. Коли наступного разу приїхали нотаріус розяснювала наслідки, дала копію договору. Вона особисто зачитувала договір дарування вголос позивачу. Чоловік позивача в окулярах сам читав договір. Договір спочатку підписала т. ОСОБА_2, а потім вона. Коли т. ОСОБА_2 потрапила до лікарні її чоловік приставав до неї, схиляв до інтимної близькості, вона йому відмовила. Для чого переїхала з Полтави до сімї ОСОБА_10 пояснити не може. Напевно переїхала для того щоб бути поближче до сімї. Батьки жили поруч з сімєю ОСОБА_10. У батьків було місце де жити. На прохання позивача та її чоловіка вона переїхала до них жити. Про утримання мова не йшла. Договір дарування ініціював чоловік позивача. Він не хотів щоб будинок перейшов сину. Будучи у нотаріуса говорили про умови договору. Якщо довічне утримання їй треба було влаштуватись на роботу. Позивач у нотаріуса казала про те, що не може самостійно прочитати договір. На її думку нотаріус це бачила. Вона позивача з чоловіком не виселяла. Проживала з ними до 31.08.2015 року. Чоловік позивача ОСОБА_12 цей час комунальні послуги не сплачувала, будинок не утримував, однак своєю працею їм допомагала.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечувала, позов є необґрунтований. Пояснила, що договір дарування оформлений з дотриманням вимог, які до нього ставляться. Позивач мала намір укласти саме договір дарування. Договір відповідає нормам матеріального права. Твердження позивача та її представників є безпідставними. Позивач до час укладання договору дарування на селищній раді разом з своїм чоловіком оформили заповіт на користь позивача. Позивач з чоловіком прописали відповідача у своєму будинку. На батька відповідача позивача давала доручення на представлення її інтересів. Ці факти позивачем не оспорюються, і свідчать про те, що позивач при укладенні договору дов . Позивач не помилялась про , опинилася у такі ситуації, що в неї не має дітей, син є її чоловіка, були певні періоди, що хтось чужий доглядав за ними. Відповідача прийняли, як дитину, доглядальницю не приписують. Їй пропонували все продати. ОСОБА_2 добре бачачи йде на селищну раду, дає уповноважує батька довірительки, з яким в них були добрі сусідські відносини для того щоб приписати відповідача. В той же день без будь яких договорів її приписують у цьому будинку. Вона їх сприймала як свою родину. Після позивач з чоловіком йдуть на селищну раду залишають заповіт. Після в них склались ще кращі відносини і вони вирішують оформити договір дарування. Позивач знала про те, що укладався саме договір дарування. Договір довічного утримання для відповідача був би краще, оскільки в ньому відображаються всі умови. Відповідач була для них як дочка, її не відпускали навіть до батька. Висновок експерта дано не спеціалістом. Медичної документації не має. Позивач може прочитати та підписати документи. При укладенні договору дарування не було на меті укладати договір довічного утримання. Позивачу у нотаріуса позивачу розяснювались природа договорів. Після укладання договору відтисни між ними змінились, внаслідок сексуальних домагань чоловіка позивача до відповідача. Ключі від будинку позивач з чоловіком забрали від відповідача та її виселили. Відповідач сприймала їх як батьків, вона їх не виганяли. В суді не підтверджено обставини позову, просить відмовити у його задоволенні.

Третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Виноградівського нотаріального округу ОСОБА_7 в судові засідання жодного разу не зявлялась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, своїми процесуальними правами скористалась на власний розсуд, заперечення на обставини позову, зокрема, про недотримання інструкції вчинення нотаріальних, норм матеріального права при посвідчення договору дарування не подала.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що він возив ОСОБА_6, ОСОБА_2 з чоловіком до нотаріуса в м. Виноградів для оформлення документів про право власності при умові догляду ОСОБА_6 за сімєю ОСОБА_10, утримання будинку. Після він чув про те, що у нотаріуса укладено договір, який саме він не знає. Позивач з чоловіком важко ходять, по господарству самі впоратись не можуть за станом здоровя, потребують догляду.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_6 є його донькою. Раніше донька проживала у Полтаві. З сімєю ОСОБА_10 живе по сусідству, знає їх більше 30 років. На день народження його жінки була запрошена сімя ОСОБА_10. В той час з Полтави приїхала його донька. Він хотів прописати доньку в себе вдома. ОСОБА_2 говорили щоб донька прописалась в них. ОСОБА_2 давала на нього доручення для прописки. На протязі 9 місяців він їм допомагав, купував продукти харчування. Гроші давала ОСОБА_2 Вона ж писала список продуктів, які необхідно купити. Коли його жінка варила їсти вони пригощали ОСОБА_2. ОСОБА_10 примусила його доньку у Полтаві все продати. І вона переїхала жити до них. ОСОБА_8 свого сина не признавав, будинок хотів подарувати його донці і прийняти її як свою. Був заповіт на його доньку від ОСОБА_8. Його донька коли жила в них, їм допомагала. На той час коли були у нотаріуса його донька не працювала. У будинку ОСОБА_10 він робив ремонт, допомагав по господарству, самі вони нічого не робили, оскільки не могли. Після конфлікту його донька прийшли жити до нього.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що ОСОБА_6 є її племінницею. Коли приїхала з Полтави сімя ОСОБА_10 її взяли до себе не як служницю, а як доньку, прописали у будинку. Вона їм допомагала, варила їсти. Коли захворіла ОСОБА_6 мама вона ходила і доглядати її. ОСОБА_8 сварився, що ОСОБА_6 ходить до батьків, однак ОСОБА_6 не встигала на дві сімї. ОСОБА_8 хотів переписати будинок не ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_3 не вважав своїм сином. Від самої ОСОБА_6 чула, що ОСОБА_3 мають намір подарувати їй будинок. В один день ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на подвірї будинку сварились, оскільки ОСОБА_6 була на підпитку.

Судом встановленні такі факти і відповідні їм правовідносини.

17.07.2015 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_6 (обдарована) укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за № 54 по вул. Пекарнянській в селищі міського типу ОСОБА_16, Виноградівського району, Закарпатської області, який посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 645 (а.с.5-6).

Як встановлено судом та стверджується постановою про закриття кримінального провадження від 18 лютого 2016 року, висновком експерта № 39 судово-медичної експертизи проведеної в межах кримінального провадження ЄРДР № 0001313 від 05.11.2015 року, внаслідок захворювання обох очей ОСОБА_2 у вигляді: вікової дистрофії обох очей та ратифікації, можливість читання будь-якого тексту, написаного звичним шрифтом, навіть при корекції зору видається вкрай малоймовірним (а.с.7-8, 56-57).

Поясненням позивача ОСОБА_2 та поясненнями відповідача ОСОБА_6 стверджено, що приватний нотаріус при посвідченні оспорюваного договору, його вголос не зачитувала, позивач, як сторона договору «дарувальник» оспорюваний договір не читала.

Зазначене вказує на те, що договір посвічувався без дотримання пункту 6 глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, згідно якого якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка, відмітка на договорі відсутня.

Наявними у справі копіями заповітів ОСОБА_8 ОСОБА_2, які посвідчені секретарем виконкому 05.03.2015 року, додатково стверджується, що ОСОБА_2 напередодні підписання договору дарування не могла прочитати документи, які підписує, і такий зачитувався вголос, про що зазначено у заповіті (а.с.98,98).

Встановлені судом обставини вказують на те, що позивач, як на час посвідчення заповіту на імя ОСОБА_6 05.03.2015 року так і на час підписання договору дарування на імя ОСОБА_6, мала захворювання обох очей, яке позбавляло її самостійно пересвідчитись у відповідності правочину її внутрішній волі, волевиявленню, наміру, наслідків від його вчинення, як для неї так і для іншої сторони.

ОСОБА_12 цих обставин твердження відповідача, її представника, покази свідка ОСОБА_14 про зір ОСОБА_2, який дозволяє їй читати ті документи, які вона підписує, повністю спростовуються та судом не приймаються.

З пояснень сторін, показів свідків допитаних в судовому засіданні, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_6 почала проживати в сімї позивача ОСОБА_17 у звязку із узгодженою між ними домовленістю про утримання позивача, її чоловіка, надання їм всілякої можливої допомоги по господарству, приготуванні їжі, внаслідок їхнього віку та стану здоровя, отримання взамін цьому ОСОБА_18 у спадок від них житловий будинок, а в подальшому при укладанні оспорюваного договору. На це вказують і відповідні послідовні дії, які однієї сторони так і іншої. Так, 15.01.2015 року ОСОБА_2 з метою оформлення реєстрації місця проживання ОСОБА_6 уповноважує батька останньої ОСОБА_14 представляти її інтереси (а.с.100). Вже 17.01.2015 року ОСОБА_14 вчиняє відповідні дії для реєстрації своєї доньки ОСОБА_6 у будинку ОСОБА_2 (а.с.16, 102). З цього часу ОСОБА_6 почала проживати у сімї ОСОБА_10. В них склались певні позитивні відносини, оскільки престарілі ОСОБА_10 були задоволені діями нової співмешканки, її відношенням до них, допомогою по господарству, приготуванням їжі і вже 05.03.2015 року на ОСОБА_6 залишають заповітне розпорядження (а.с.98,99). При посвідченні заповіту ОСОБА_6 дізналась про те, що ОСОБА_2 не вперше приходять на селищну раду для підписання заповіту. Після сімя ОСОБА_10 та ОСОБА_6 з метою оформлення договору довічного утримання приїжджали на консультацію до приватного нотаріуса. Вже наступного разу підписали оспорюваний договір дарування, який з урахуванням встановлених обставин вчинений ОСОБА_2 під впливом помилки, її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, не відповідав моральним засадам суспільства, оскільки за наслідками його укладення позивач не маючи іншого жила фактично залишається жити на вулиці, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки позивач продовжувала у будинку проживати, передача будинку згідно умов договору дарування не здійснювала, позивач продовжували нести витрати по оплаті комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивачка фактично мала намір укласти договір довічного утримання, але в силу похилого віку та вад здоров'я не могла усвідомити всіх обставин при здійсненні вказаного правочину.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дана норма також порушена при укладенні договору, адже позивачка не мала фактичного наміру подарувати будинок з приналежними до нього будівлями.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В даному випадку помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

При укладенні договору дарування між сторонами існувала фактична домовленість про те, що обдарований повинен утримувати дарувальника. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Законодавець чітко визначив обставину при яких договір не можна вважати договором дарування, дана обставина наявна в оспорюваному правочині.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови, що було неможливо зі сторони відповідача не тільки через допущену помилку, а й вади зору. В силу похилого віку і за станом здоровя, укладаючи з ОСОБА_6 договір, позивачка мала на меті відчуження на користь відповідача будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру всупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до ч. 3 ст. 203 та ст. 229 зазначеного Кодексу (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 19 березня 2014 р. у справі № 6-9цс14; від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14 ).

Таким чином, обставини заперечення та докази на які відповідач посилається, як на підставу своїх заперечень, спростовується встановленими в судовому обставинами.

Отже, розглянувши цивільну справу у межах заявлених вимог та на підставі наявних і ній доказів суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України в загальній сумі 826,80 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.1,18).

Керуючись ст. ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за № 54 по вул. Пекарнянській в селищі міського типу ОСОБА_16, Виноградівського району, Закарпатської області, укладений 17.07.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 645.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 826,80 грн.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

ГоловуючийОСОБА_16