Апеляційний суд Житомирської області
Справа №288/1352/15-ц Головуючий у 1-й інст. Зайченко Є. О.
Категорія 19 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Капустинської Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Зазначав, що 31.05.2014 року на автодорозі Котлярка-Ходорків поблизу с.Котлярка у Попільнянському районі Житомирської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів під керуванням його та ОСОБА_2, внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Зазнавши після даної ДТП стресу він погодився з переконаннями відповідача, що саме він винний у цій пригоді. Крім того, ОСОБА_2 переконав його, що внаслідок пошкодження автомобіля йому завдано матеріального збитку на загальну суму 12000 грн. Проте будь-які висновки компетентних органів про його винуватість у пригоді та щодо розміру шкоди відсутні.

У зв'язку з цим вважає, що відповідач обманув його, а тому укладений між ними договір про відшкодування збитків, який не грунтується на добросовісності, розумності та справедливості, на підставі вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203, ст. 230 ЦК України підлягає визнанню судом недійсним.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що суд в рішенні приділив увагу та дав оцінку обставинам, на які він не посилався як на підставу задоволення позову, та не надав оцінки наявним у справі доказам, в тому числі і показам свідків.

Також, суд не взяв до уваги, що його вина у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди не встановлена в законному порядку, а сума відшкодування визначена відповідачем самостійно, без залучення компетентних на те осіб.

Вважає, що надав суду належні та допустимі докази того, що договір про відшкодування збитків укладений ним внаслідок навмисного введення відповідачем в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а також докази того, що надане ним зобов'язання не грунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 31.05.2014 року на автодорозі Котлярка-Ходорків поблизу с.Котлярка у Попільнянському районі Житомирської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів під керуванням ОСОБА_1 та ОСОБА_2, внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Після пригоди водії, тобто учасники ДТП, добровільно погодили, що ОСОБА_1 відшкодує ОСОБА_2 12000 грн. збитків за ремонт автомобіля, на виконання чого ОСОБА_1 передав відповідачу 4 000 грн. і 8 000 грн., видав розписку про отримання від відповідача 8 000 грн. у позику та зобов'язався їх повернути протягом місяця, а ОСОБА_2 видав розписку про те, що у разі оплати ремонту його автомобіля не буде мати до нього претензій (а.с.4 - 6, 39).

Тобто, зобов'язання ОСОБА_1 по відшкодуванню шкоди, завданої ОСОБА_2 є договором, на укладення якого сторони мають право.

За змістом ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення сторонами вимог встановлених, зокрема ч.1 ст. 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не повинен суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст.229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним (щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням).

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Тобто, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. У цьому випадку саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Звертаючись до суду з цим позовом про визнання даного договору недійсним, позивач посилався на те, що даний договір є недійсним, оскільки відповідач, тобто інша сторона договору, навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. А саме, відповідач без будь-яких висновків компетентних органів переконав його, що саме він винен у скоєнні пригоди та зазначив, що розмір завданої йому шкоди становить 12 000 грн., чим останній обманув його. Крім того, схиливши його до зобов'язання відшкодувати 12 000 грн., відповідач спонукав укласти договір про відшкодування збитків, який не грунтується на добросовісності, розумності та справедливості, а отже суперечить змісту ст.509 ЦК України, що відповідно до ч.ст.215 ЦК України та ч.1 ст.203 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Відповідачем такі доводи позивача заперечуються, і заперечення узгоджуються з матеріалами справи.

Зокрема, як свідчать матеріали справи, про винуватість у даній пригоді позивача та про розмір збитку, заподіяного відповідачу було погоджено добровільно її учасниками, тобто сторонами у даній справі. Вказане не спростовано позивачем і підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2015 року, постановленої за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 27.10.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.01.2016 року, розпискою ОСОБА_1, розпискою ОСОБА_2, а також показами свідків, допитаних судом у даній справі (а.с.4, 5, 6, 36-38, 39, 81, 82).

Водночас, позивачем не надані докази, і такі в матеріалах справи відсутні про те, що у даній пригоді його вина відсутня та те, що розмір збитків заподіяних ОСОБА_2 внаслідок пригоди є іншим, ніж розмір, що був погоджений ними.

Відсутні в матеріалах справи і докази про те, що відповідач спонукав позивача укласти договір про відшкодування збитків, який не грунтується на добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Сукупність наведених обставин свідчить, що суд першої інстанції вирішуючи спір обгрунтовано визнав, що позивач не довів ті обставини, на яких грунтуються його позовні вимоги та не надав доказів на підтвердження своїх вимог. Зокрема не довів наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману, як і не довів що зміст оскаржуваного правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, він узгоджується з матеріалами справи та показами свідків, допитаних судом.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на увагу не заслуговують та висновків суду не спростовують.

Матеріали справи не свідчать про те, що судом першої інстанції при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Отже, оскаржуване рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді