Справа № 357/4764/16-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/4251/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 38 31.08.2016
УХВАЛА

Іменем України

31 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Антоненко В.І., Поліщука М.А.,

за участю секретаря: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, третя особа - комунальне підприємство Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» про оскарження дій нотаріуса та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом,

у с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 20 січня 2009 року вони отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна кожному, яке складається із 7/50 часток житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель і споруд АДРЕСА_1 що належало спадкодавцю ОСОБА_4, який помер 2 лютого 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 1990 року. Проте державний нотаріус не зазначив у зазначених свідоцтвах порядок користування частиною житлового будинку, як це визначено в договорі купівлі-продажу.

Позивачі вважають, що дані відомості фактично встановлюють порядок виділу майна в натурі, а тому нотаріусом порушені їхні права щодо користування тією часткою домоволодіння, яка відповідає їхній частці у праві спільної часткової власності.

Просили суд внести зміни до свідоцтв про право на спадщину за законом від 20 січня 2009 року шляхом зобов'язання відповідача видати нові свідоцтва про право на спадщину за законом із визначенням конкретного порядку користування частиною житлового будинку згідно договору купівлі-продажу від 12 квітня 1990 року, а саме зазначивши: І-А покупець буде користуватися частиною будинку з двох житлових кімнат розмірами 17,00 кв.м та 14.10 кв.м, зазначених в плані 6-2 та 6-3; кухні розміром 11,00 кв.м, зазначеної в плані 6-4; вх. крильце «а8»; козирок «а2»; сарай «Г»; вбиральня «М»; 1/6 частина вбиральні «О» та «Н», що знаходяться по АДРЕСА_1 Будинок в цілому має 204,8 кв.м жилої площі і розташований на земельній ділянці розміром 3776 кв.м з такими надвірними спорудами: чотири сараї, сарай літня кухня, три гаража, погребник з погребом, чотири вбиральні.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення ухвалено без належної оцінки наданих доказів та доводів позивачів, які в сукупності дають підстави вважати, що свідоцтва про право на спадщину за законом були видані державним нотаріусом без врахування конкретного порядку користування частиною житлового будинку, який був встановлений для спадкодавця.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законом не передбачено обов'язку нотаріуса при оформленні спадкових прав спадкоємців визначати порядок користування спадковим майном. У свідоцтві про право на спадщину за законом зазначена характеристика всього житлового будинку, а не його частин, що спадкуються, оскільки нотаріус не визначає порядок користування майном між самими спадкоємцями та іншими співвласниками будинку. Крім того, житлова площа будинку збільшилася внаслідок самочинного будівництва.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 20 січня 2009 року державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 видала позивачам свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна кожному, яке складається із 7/50 часток житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель і споруд АДРЕСА_1 що належало їхньому батьку ОСОБА_4, який помер 2 лютого 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 1990 року.

Згідно вказаного договору купівлі продажу, у власність ОСОБА_4 перейшло 7/50 часток житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель і споруд. Будинок в цілому мав 204,8 кв.м жилої площі і розташований на земельній ділянці розміром 3776 кв.м з такими надвірними спорудами: чотири сараї, сарай літня кухня, три гаража, погребник з погребом, чотири вбиральні.

Також в договорі визначено, що покупець буде користуватися частиною будинку з двох житлових кімнат розмірами 17,00 кв.м та 14.10 кв.м, зазначених в плані 6-2 та 6-3; кухні розміром 11,00 кв.м, зазначеної в плані 6-4; вх. крильце «а8»; козирок «а2»; сарай «Г»; вбиральня «М»; 1/6 частина вбиральні «О» та «Н».

На письмову заяву позивачів про внесення змін до свідоцтв про право власності на спадщину відповідач надав відповідь від 26 серпня 2015 року, в якій було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на необхідність внесення нових технічних характеристик житлового будинку.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців (ст. 1296 ЦК України).

Згідно із ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.

У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

За змістом указаних норм, нотаріус чи уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування при оформленні спадкових прав спадкоємців не зобов'язані визначати порядок користування спадковим майном, а лише повинні вказувати частки спадкоємців у спадщині.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Із матеріалів справи вбачається, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 належав на праві спільної часткової власності співвласникам: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_4

Встановивши, що до видачі спірних свідоцтв про право на спадщину за законом співвласники будинку не укладали жодних угод про порядок володіння та користування спільним майном, а нотаріус не наділений повноваженнями визначати порядок користування будинком між позивачами та іншими співвласниками, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачі не порушували питання про склад осіб, які беруть участь у справі, та не заявляли клопотання про притягнення до участі у справі співвласників спірного будинку, оскільки заявленим позовом можуть зачіпатися їхні права.

Крім того, як правильно встановлено судом, житлова площа будинку збільшилася згідно рішення виконкому Білоцерківської міська ради Київської області № 452 від 3 грудня 2004 року та внаслідок самовільно прибудованого приміщення літ. «4-7» площею 12,0 кв.м, а тому зобов'язання відповідача визначити конкретний порядок користування частиною житлового будинку у свідоцтвах про право на спадщину не узгоджується з приписами закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що зазначені у договорі купівлі-продажу від 12 квітня 1990 року відомості слід вважати виділом майна в натурі не приймаються до уваги апеляційного суду як безпідставні, оскільки право спільної часткової власності на будинок не припинилося (ч. 2 ст. 367 ЦК України). У цьому договорі сторони визначили між собою лише порядок користування частиною майна, яке відчужувалося.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права в межах заявлених вимог, і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Антоненко

М.А. Поліщук