АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6677/16 Головуючий 1 інст. Єрмоленко В.Б.
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кокоші В.В., Міненкової Н.О.,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Віп Експерт» про визнання недійсним договору комісії за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 09 вересня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ТОВ «Віп Експерт» про визнання недійсним договору комісії.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що 07 листопада 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю її автомобіля, «Volkswagen Tiguan" реєстраційний номер НОМЕР_1, та за участю автомобіля «Volkswagen jetta», 2007 р. в., державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2. На місці ДТП старшим слідчим ВР ДТП СУ ГУМВД України в Харківській області був складений протокол огляду місця дорожньо - транспортної пригоди, описано автомобіль "Volkswagen ietta", який передано на відповідальне зберігання гр.ОСОБА_5 08 листопада 2014 року до Єдиного реєстру досудового розслідування було внесено відомості № 0005972 про вчинення ОСОБА_2 злочину за ч.1 ст. 286 КК України, оскільки в результаті ДТП ОСОБА_1 заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості по критерію тривалості розладу здоров'я. 12 січня 2015 року відповідачу предявлено підозру у вчинення злочину, обвинувальний акт направлено до розгляду у Дзержинський районній суд м.Харкова. В межах кримінального провадження вона звернулась до суду з цивільним позовом про стягнення матеріальних збитків у розмірі 461 341 грн. 45 коп., моральної шкоди в сумі - 200 000 грн. та стягнення з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» суми страхового відшкодування в розмірі - 49 000 грн. 23 січня 2015 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на належний ОСОБА_2 автомобіль "Volkswagen jetta", реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу. Під час проведення виконавчих дій за виконавчим провадженням № 46247482 встановлено, що 19 грудня 2014 року відповідач з ТОВ «ВІП Експерт» уклали договір комісії, за яким ОСОБА_2 продав описаний і переданий на зберігання речовий доказ за кримінальним провадженням ОСОБА_3 - дружині брата. Вважає, що усвідомлюючи винність у вчиненому злочині та подальше примусове стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди, загальна сума якої значно перевищує загальну вартість його майна, відповідач вчинив фіктивний правочин без дійсного наміру створення правових наслідків або з наміром приховати бажаний правовий результат.

Тому, ОСОБА_1 просила суд визнати договір комісії від 19 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Віп Експерт» та ОСОБА_3 про купівлю-продаж автомобіля "Volkswagen jetta", реєстраційний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску недійсним внаслідок його фіктивності. Скасувати державну реєстрацію вказаного автомобіля на імя ОСОБА_3. Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати у розмірі 487,20 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 09 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір комісії від 19 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Віп Експерт» та ОСОБА_3 про купівлю-продаж автомобіля "Volkswagen jetta", реєстраційний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску та скасовано державну реєстрацію автомобіля на імя ОСОБА_3. Стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_1 судові витрати по 243,60 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що правочин щодо продажу автомобіля вчинений у звязку із скрутним матеріальним становищем та необхідністю відшкодувати матеріальну шкоду потерпілій, правочин мав реальний характер та був направлений на реальне настання правового результату. Крім того, на час укладення спірного договору комісії відсутній вирок, що набрав законної сили, яким би ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєні злочину, також були відсутні заборони відчуження автомобіля, речовим доказом він не визнавався.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при вчиненні правочину відповідачі не мали наміру створити відповідні правові наслідки, а мали на меті приховати майно з тим, щоб уникнути звернення на нього стягнення в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної злочином.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 07 листопада 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ОСОБА_1, «Volkswagen Tiguan" реєстраційний номер НОМЕР_1, та за участю автомобіля «Volkswagen jetta», 2007 р. в., державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2.

На місці ДТП старшим слідчим ВР ДТП СУ ГУМВД України в Харківській області був складений протокол огляду місця дорожньо - транспортної пригоди, описано автомобіль "Volkswagen ietta", який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5 08 листопада 2014 року до Єдиного реєстру досудового розслідування було внесено відомості № 0005972 про вчинення ОСОБА_2 злочину за ч.1 ст. 286 КК України, оскільки в результаті ДТП ОСОБА_1 заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості по критерію тривалості розладу здоров'я. 12 січня 2015 року відповідачу предявлено підозру у вчинення злочину, обвинувальний акт направлено до розгляду у Дзержинський районній суд м.Харкова.

В межах кримінального провадження ОСОБА_1 звернулась до суду з цивільним позовом про стягнення матеріальних збитків у розмірі 461 341 грн. 45 коп., моральної шкоди в сумі - 200 000 грн. та стягнення з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» суми страхового відшкодування в розмірі - 49 000 грн.

Разом з тим, 19 грудня 2014 року між ОСОБА_2, ТОВ «Віп Експерт» та ОСОБА_3 укладено договір комісії за умовами якого ОСОБА_3 набула права власності на автомобіль «Volkswagen jetta», 2007 р. в., державний номерний знак НОМЕР_2.

Відповідно до ч.1 ст.626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд може визнати правочин недійсним за умови підтвердження допущених порушень вимог закону.

Недійсність правочину може настати лише за певні порушення закону.

Дійсність правочину ЦК пов'язує з дійсністю елементів, з яких він складається (ст.203).

Правочин це дія особи, спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ст.202 ЦК).

Правочин, який вчинено без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним. Такі правочини закон називає - фіктивними.

Згідно зі ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який укладено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним.

Як підсумок - фіктивний правочин по суті є ніщо інше, як інсценування правочину.

Суд наголошує, що для визнання угоди фіктивною ознака вчинення її лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний недійсним (ст.234 ЦК).

Таким чином, для досягнення зазначеної мети необхідно в суді довести наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути охарактеризований як фіктивний.

Коли сторони (або хоч би одна сторона правочину) його виконали або приступили до виконання, відсутні підстави визнавати правочин фіктивним.

Саме про це йдеться у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", де вказується на необхідність враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи з наведеного, позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен доказати відсутність в учасників угоди наміру створити юридичні наслідки.

Окрім того, суд так само виділяє, що такого характеру угода реалізується з якою-небудь неправомірною (вмотивованою) метою (наприклад, приховати майно від кредиторів, від конфіскації тощо).

Втім, як окреслене так і несправжня природа правочину мали б бути в суді підтверджені виконавчими документами (реальність вимоги) або вироком суду про призначення покарання у вигляді конфіскації.

Матеріали справи свідчать, що на час укладення спірного правочину відсутній вирок, що набрав законної сили, яким би ОСОБА_2 було визнано винним у скоєні злочину.

Крім того, на момент укладання договору комісії також були відсутні заборони відчуження автомобілю, речовим доказом у кримінальному провадженні він не визнавався.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі "дозволено все, що прямо не заборонено законом", а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст.13 ЦК.

Обтяження (обмеження) - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів (ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Умовами укладеного спірного договору не встановлені будь-які обтяження чи обмеження у розпорядженні належним майном ОСОБА_2, в тому числі і автомобілем «Volkswagen jetta», 2007 р. в., державний номерний знак НОМЕР_2..

Крім того, позивачка в ході розгляду справи у суді першої інстанції просила суд визнати недійсним укладений між ОСОБА_2, ТОВ «Віп Експерт» та ОСОБА_3 договір комісії за умовами якого ОСОБА_3 набула права власності на автомобіль «Volkswagen jetta», 2007 р. в. у відповідності до ст.. 228 К України таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свободи людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної людини або юридичної особи, держави, незаконне заволодіння ним.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Таким чином, спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямовані на порушення публічного порядку, а відтак не є такими, що порушують публічний порядок.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, покладаючи в основу оскаржуваного рішення саме визнання договору дарування квартири недійсним рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.08.2016 року.

Доводи апеляційної скарги підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено факт вчинення відповідачами правочину лише для виду, без намагання досягти правового результату, тому такий правочин не може бути фіктивним та визнаний судом недійсним . Така правова позиція висловлена і Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14

За таких обставин судова колегія відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.2ч.1ст.307, ст.ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргупредставника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 09 вересня 2016 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Віп Експерт» про визнання недійсним договору комісії.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Кокоша

ОСОБА_6