Справа № 541/1112/16-ц
Провадження №2/541/621/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 листопада 2016 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Сидоренка Ю.В.,

при секретарі - Лисенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миргороді справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, третя особа Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області,

в с т а н о в и в:

В травні 2016 року ОСОБА_1, та ОСОБА_2, діючи у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про вселення в житлове приміщення будинку АДРЕСА_1 та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні вказаним житловим приміщенням. В обгрунтування позову посилалися на те, що позивач ОСОБА_1 з 2004 року проживав і був зареєстрований у вказаному будинку як член сім'ї власника будинку ОСОБА_4 У зв'язку з укладенням шлюбу з 2004 року стала проживати і зареєструвалася в цьому будинку як член сім'ї власника будинку (невістка) ОСОБА_2 У зв'язку з народженням в даному будинку було зареєстровано малолітнього ОСОБА_3 В серпні 2014 року відповідач змінив вхідні двері до будинку, разом з замками, не надавши нових ключів, чим унеможливив проживання позивачів у будинку, і заперечує зараз проти їх вселення. Крім цього ОСОБА_1 не проживає в будинку через те, що перебуває за межами України у зв'язку з укладенням трудового договору з 1 січня 2015 року. З цих підстав, посилаючись на положення ст.47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 156 ЖК України, ст.ст.29, 396, 405 ЦК України, ст.3 Конвенції «Про права дитини», Закон України «Про охорону дитинства», зазначали, що для захисту особистих немайнових і майнових прав та інтересів позивачів необхідно вселити їх в спірний будинок.

Під час судового розгляду справи представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності (а.с. 61), підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність (а.с.92).

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти позову заперечував з тих підстав, що вхідні двері та замки в будинку він поміняв після того, як позивачі в серпні 2004 року добровільно виселилися з його будинку по АДРЕСА_1 та забрали свої речі, і не виявляли бажання вселитися до будинку до того часу, поки він не звернувся до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку. На даний час всі позивачі проживають за кордоном - в Росії, а житлове приміщення, в якому раніше проживали позивачі, необхідне йому для проживання його дочки з сім'єю. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області Кириченко Ю.С., що діє на підставі довіреності (а.с.62), в судовому засіданні вважала що з урахуванням інтересів малолітньої дитини - ОСОБА_3 позовні вимоги підлягають до задоволення.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2016р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили 22 червня 2016 року (а.с.52-54),встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 11.10.1986 року, який посвідчений державним нотаріусом Миргородської державної нотаріальної контори Компанець Н.І. і зареєстрований в реєстрі за №2422 та 14.10.1986 року в реєстровій книзі №25 Лубенського міжрайонного бюро технічної інвентаризації під реєстровим №137, та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку від 06.08.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миргородської державної нотаріальної контори Смага Л.М. та зареєстрованого в реєстрі №2277 та витягу №15520349 з Реєстру права власності на нерухоме майно. В цьому будинку як члени сім'ї зареєстровані позивачі, але не проживають з 10.08.2014 року, при цьому судом достовірно встановлено, що бувший член сім'ї відповідача ОСОБА_4, позивач ОСОБА_2, без поважних причин не проживає в житловому приміщенні будинку більше одного року, тому вказаним рішенням суду вона визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням будинку відповідно до положень частини 2 статті 405 ЦК України.

Оскільки позивач ОСОБА_2 за рішенням суду втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1, а неіснуюче право не підлягає захисту, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Згаданим рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 червня 2016 року також встановлено, що ОСОБА_1 з 10.08.2014 року не проживав в спірному житловому будинку з поважних причин в зв'язку з тимчасовим працевлаштуванням за межами України з 01.01.2015 року до часу розгляду справи судом, що також підтверджується копією трудового договору від 01.01.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Соседі», яке знаходиться на території Російської Федерації та світлокопією паспорта громадянина України для виїзду за кордонна ім'я ОСОБА_1 (а.с.8-10, 24-25). Також цим рішенням встановлено, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно не зареєстровано.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Доказів існування між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 будь-якої угоди про порядок користування приміщенням будинку АДРЕСА_1 сторонами не надано.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивач ОСОБА_1 не був виселений і не визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за рішенням суду. Фактичне проживання за іншою адресою з причини неможливості користування спірним жилим приміщенням та працевлаштування за кордоном не позбавляє позивача права на вселення у жиле приміщення, на користування яким він має право. У відповідності з ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно (в даному випадку - право користування) має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна. Отже заявлений позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

При вирішення питання про право на вселення в спірний будинок неповнолітнього сина позивачів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6), суд виходить з наступного.

Як встановлено ст.29 ЦК України місцем проживання особи від 10 до 14 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає за згодою між дитиною та батьками.

Мати неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_2, не має у власності житла, втратила право на проживання в спірному будинку. Об'єктивних даних які б давали підставу стверджувати, що мати має постійне місце проживання і що місце проживання дитини визначено саме з матір'ю, під час розгляду справи не виявлено. Позивач ОСОБА_1, який є батьком дитини (а.с.6), батьківських прав не позбавлений, має право на проживання в спірному будинку, де також зареєстрований малолітній ОСОБА_3 (а.с.30), тому з урахуванням права неповнолітньої дитини на забезпечення житлом передбаченого ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про охорону дитинства», суд вважає, що малолітній ОСОБА_3 має право користування житловим приміщенням будинку, яким має право користуватися його батько, що є підставою для його вселення у спірне житлове приміщення, тому його позов також підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 документально підтверджені витрати на сплату судового збору, сплаченого при поданні позову (а.с.2).

На підставі викладеного, керуючись ст.47 Конституції України, ст. 156 ЖК України, ст. 396 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 215, 223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_3 задовольнити.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в житлове приміщення будинку АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 користуватись приміщенням будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні приміщенням будинку АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 551,20 грн. (П'ятсот п'ятдесят одну гривню 20 коп.) у відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Ю. В. Сидоренко