УХВАЛА

10 листопада 2016 року м. Мукачево Справа №303/5727/16-ц 4с/303/42/16

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Мукачево скаргу ОСОБА_1 Юрійовичата та ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанови

За участю:

скаржника ОСОБА_2;

державного виконавця Хабарова В.В.;

представника стягувача ОСОБА_3;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з урахуванням письмових уточнень від 03.10.2016 (а.с. 29-31), звернулися до суду із скаргою про визнання неправомірними дій державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 (надалі державний виконавець) стосовно відкриття виконавчих проваджень від 12 вересня та 13 травня 2016 року №52134236, №51066236, №52133304, №52132526 (надалі виконавчі провадження).

Також скаржники просять скасувати постанови про відкриття вищевказаних виконавчих проваджень.

Необхідність задоволення скарги обґрунтовується доводами про неправомірність дій державного виконавця, які виразилися у безпідставному винесені оспорюваних за предметом скарги постанов, з огляду на пропущення строку предявлення їх до виконання.

Прийнявши участь у судовому засіданні, ОСОБА_2 просила задоволити скаргу із вищевказаної підстави додатково вказавши також на те, що у виданих судом виконавчих листах стягувачем зазначений ПАТ «ОТП ОСОБА_3», а оспорювані за предметом скарги виконавчі провадження відкриті за заявою ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке також виключене з Державного реєстру фінансових установ, а свідоцтво про реєстрацію фінансової установи анульовано, що позбавляло вказане товариство права на звернення із заявою про відкриття виконавчих проваджень.

У судовому засіданні скаржниця також наголосила на тому, що додані до заперечення постанови про повернення виконавчих проваджень за 2016 рік, якими державний виконавець обґрунтовує правомірність своїх дій відсутні у Єдиному реєстрі виконавчих проваджень, тому їх не можна приймати до уваги.

Державний виконавець, прийнявши участь у судовому розгляді скарги, просив відмовити у її задоволенні, з посиланням на те, що він не порушував жодних норм законодавства при винесенні оспорюваних постанов. Виконавчі провадження були відкриті на підставі заяв стягувача, з дотриманням строків, передбачених Законом України «Про виконавчі провадження».

Представник стягувача просив також відмовити у задоволенні скарги, зазначивши, що після повернення виконавчих листів попереднім виконавцем на протязі менше року звернувся із відповідними заявами про відкриття виконавчих проваджень, оскільки заборгованість скаржниками не погашена. Також вказав на те, що причиною подання боржниками даної скарги, є їх намагання уникнути обовязку сплати боргу банку.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали скарги, суд констатує наступне.

Суть спірної по справі ситуації передусім полягає різності доводів учасників судового процесу щодо дотримання державним виконавцем вимог законодавства при винесенні постанов про відкриття виконавчих проваджень, в частині врахування строків, протягом яких можуть предявлятися виконавчі документи до виконання.

Надаючи оцінку таким доводам та аргументам учасників судового процесу суд виходить з того, що згідно з частиною першою ст. 1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України, якими передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Законом України «Про виконавче провадження» (ст.ст. 2 та 17) обовязок по виконанню судових рішень покладено на органи державної виконавчої служби.

Відповідно до частини другої ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом другим частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закон) (у редакції чинній на момент винесення оспорюваних постанов) передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року.

Згідно з приписами статті 23 Закону строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються:

1) пред'явленням виконавчого документа до виконання;

2) частковим виконанням рішення боржником;

3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки

або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Згідно з частиною першою статті 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

В п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що ураховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п'ятої статті 47 у взаємозв'язку з вимогами пункту 7 частини першої статті 26 Закону про виконавче провадження, повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

У спірній по справі ситуації суд виходить з того, що державний виконавець приймаючи Постанови врахував приписи ст. 22 Закону, оскільки після повернення виконавчих документів у строк менше одного року повторно відкрив виконавчі провадження, зокрема:

-постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №52132526 від 12.09.2016 року винесена державним виконавцем після повернення відповідного виконавчого документу на підставі постанови від 30.06.2016 року (ВП №38673971);

-постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №52133304 від 12.09.2016 року винесена державним виконавцем після повернення відповідного виконавчого документу на підставі постанови від 08.04.2016 року (ВП №50161112);

-постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №51066236 від 13.05.2016 року винесена державним виконавцем після повернення відповідного виконавчого документу на підставі постанови від 29.02.2016 (ВП №38673743);

-постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №52134236 від 12.09.2016 року винесена державним виконавцем після повернення відповідного виконавчого документу на підставі постанови від 29.02.2016 року (ВП №44238498).

Отже, жодних порушень закону щодо дотримання строків предявлення виконавчих документів до виконання, при винесені оспорюваних постанов, державним виконавцем допущено не було, оскільки у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Відхиляються судом доводи скаржниці щодо безпідставного відкриття виконавчих проваджень за заявою неналежного стягувача, так як на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.02.2012 було замінено стягувача з ПАТ «ОТП ОСОБА_3» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» по виконавчих листах №2-3599/09 (а.с. 65-66).

Також слід констатувати, що при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження, в обовязки державного виконавця не входить перевірка наявності чи відсутності у стягувачів відповідних ліцензій та дослідження даних Державного реєстру фінансових установ.

Відсутність в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень відомостей про вказані вище постанови про повернення виконавчих листів по зазначених у копіях роздруківок номерах не означає їх відсутність у разі пошуку за іншими (новими) номерами виконавчих проваджень.

З урахуванням вищенаведених обставин справи та враховуючи те, що в судовому засіданні скаржником, не доведено обставин що неправомірності дій державного виконавця з приводу відкриття виконавчих проваджень, у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 124, 1291 Конституції України, статтями 1, 2, 3, 8, 14, 209-210, 385-387 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні скарги відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Кость