Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: позивача і представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за надані послуги,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 28 березня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу за надані послуги.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність і необґрунтованість, що полягало у неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванням норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про відсутність дослідження і правової оцінки поясненням представника відповідача про те, що згідно з рішенням Рівненського міського суду від 24 грудня 2009 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в задоволенні позову відмовлено, а тому у відповідача не виникло обов'язку сплачувати адвокату кошти на правову допомогу.

Вважав, що представник відповідача навмисно не надала в судове засідання другого примірника угоди, переслідуючи мету голослівно переконати суд в тому, що слова "… та в інших судах України" дописані ним пізніше без відома відповідача. Про те, що ці слова дописувалися за погодженням та з відома ОСОБА_2 і в її присутності, в т.ч. і в примірнику, який вона отримала ще 22 грудня 2008 року, свідчить його подальша участь у справі після ухвалення судом першої інстанції рішення. Ці обставини не заперечувались і представником відповідача. Також наведені обставини доведені змістом договору про надання правової допомоги від 22.02.2010 року на участь в суді апеляційної інстанції, укладеним між ним та ОСОБА_2

Поза увагою суду залишились його пояснення про те, що угоди з клієнтами на оплату послуг він реєструє з присвоєнням їм відповідних номерів у порядковій черговості в книзі обліку доходів і витрат лише один раз на участь у справі в усіх інстанціях. Позаяк умови договору в односторонньому порядку він не змінював, тому вважав, що порушення судом норм ч.3 ст. 212 ЦПК України, ст. 525 ЦК України призвело до помилкового висновку про ненадання позивачем належних та допустимих доказів про те, що з відповідачем були погоджені зміни до умов угоди №50 від 22.12.2008 року.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із ненадання позивачем переконливих і об'єктивних доказів про те, що у відповідача виникло перед ним зобов'язання сплатити 10 відсотків від вартості квартири, яка була предметом спору у цивільній справі, де ОСОБА_1 як адвокат представляв інтереси ОСОБА_2

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як правильно встановлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, 22 грудня 2008 року між ними укладено в простій письмовій формі угоду №50, якою відповідач уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (а.с. 39). Договір складено у двох примірниках, по одному з яких отримала кожна сторона. Умови оплати на користь адвоката його діяльності передбачали оплату авансу у сумі 2 000 гривень при укладенні угоди. Також нею обумовлено, що у випадку прийняття судом рішення на користь клієнта останній зобов'язався протягом 12 місяців від дня рішення суду заплатити йому 10 відсотків від усіх сум, які повинні бути виплачені ОСОБА_2 на підставі рішення суду. У разі присудження судом клієнту майна береться до уваги його вартість.

24 грудня 2009 року Рівненський міський суд ухвалив рішення, яким визнав договір дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошей від 21 вересня 2001 року на суму 4 000 доларів США укладеним. Також суд визнав за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на спірну квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 відмовив у задоволенні позовних вимог про поділ майна до ОСОБА_3

13 квітня 2010 року Апеляційним судом Рівненської області скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове - про визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Цим рішенням суд також відмовив ОСОБА_2 у припиненні права власності відповідача на квартиру та залишив без задоволення вимоги ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та визнання договору дарування укладеним (а.с. 8-10).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2011 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 13 квітня 2010 року залишено без змін.

Спірні правовідносини виникли з приводу відмови відповідача сплатити грошові кошти на виконання договірних зобов'язань.

Норми ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначають виникнення цивільних прав та обов'язків із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст. 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені цим договором.

Згідно зі ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права,викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, при вирішенні спірних правовідносин суд першої інстанції не врахував існування презумпції винуватості боржника, а тому не звернув увагу на те, що в судовому засіданні саме відповідач повинен був спростувати вимоги позивача про наявність боргу, інфляційних втрат і суми трьох процентів річних, а не навпаки.

За таких обставин заперечення ОСОБА_2 проти позову з посиланням на відсутність другого примірника угоди №50 від 22 грудня 2008 року на увагу не заслуговують, оскільки не спростовують вимог позивача.

Відтак не можна погодитися і з тими доводами ОСОБА_2, що слова "… та всіх судах України", які містяться в угоді №50 від 22 грудня 2008 року, були дописані позивачем власноручно без її згоди, тобто ним було внесено в односторонньому порядку зміни до договору.

Більше того, як встановлено зі змісту рішення Апеляційного суду Рівненської області від 13 квітня 2010 року, а зазначені обставини визнаються й відповідачем, ОСОБА_1 брав участь у засіданні апеляційного суду при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за наслідками якого ухвалено судове рішення на її користь.

Тому до стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача підлягають 7 711, 70 гривень боргу, що вираховується шляхом ділення 194 234 гривень встановленої висновком експерта вартості спірної квартири на 2, в результаті чого вартість присудженого відповідачу майна складає 97 117 гривень. 10 відсотків від цієї суми становить 9 711, 70 гривень, а віднявши від цієї суми 2 000 гривень авансу, що вже був сплачений при укладенні угоди, отримуємо вказану суму боргу.

Крім того, заслуговують на увагу і вимоги про стягнення суми інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з наданим позивачем розрахунком, оскільки обчислення інфляційних втрат і трьох процентів річних здійснено правильно і з урахуванням обставин справи та відповідає положенням закону.

Отже, індекс інфляції за час із квітня 2013 року по березень 2016 року складає: 100, 0% Х 100, 1% Х 100, 0% Х 99, 9% Х 99, 3% Х 100, 0% Х 100, 4% Х 100, 2% Х100, 5% Х 124, 9% 143, 3% Х 100, 9% Х 99, 6% = 180, 5%;

Розмір інфляційних втрат на день звернення позивача до суду з позовом становить 13 919, 61 гривень і вираховується таким чином: 7 711, 7 гривень Х 180, 5% : 100%.

Розмір трьох процентів річних від простроченої суми за час із 18 березня 2013 року по 18 березня 2016 року складає 694, 05 гривень, що обчислюється так: 7 711, 7 гривень Х 3% : 100%.

Таким чином, слід стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача 13 919, 61 гривень інфляційних втрат і 694, 05 гривень трьох процентів річних.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення оскаржуваного рішення, яке не може залишатися чинним.

Спонуканнями для ухвалення нового рішення - про задоволення позову відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а тому із ОСОБА_2 необхідно стягнути ОСОБА_1 1023, 12 гривень судового збору, з яких 487, 20 гривень складають судовий збір за звернення до суду із позовом та 535, 92 гривень - за подання апеляційної скарги.

На підставі ст.ст. 11, 901, 903, 509, 526, 530, 614, 625 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 28 березня 2016 року скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 711 (сім тисяч сімсот одинадцять) гривень 70 копійок боргу за надані послуги, 13 919 (тринадцять тисяч дев'ятсот дев'ятнадцять) гривень 61 копійку інфляційних втрат, 694 (шістсот дев'яносто чотири) гривні 5 копійок трьох процентів річних та 1 023 (одна тисяча двадцять три) гривні 12 копійок судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: