Справа № 465/4001/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/4714/16 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Левика Я. А., Мельничук О. Я.

при секретарі: Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до редакції газети «Високий Замок», редакції газети «Комсомольська правДА во Львове», ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та компенсації завданої моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

18.06.2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до редакції газети «Високий Замок», редакції газети «Комсомольська правДА во Львове», ОСОБА_4, в якому після подання заяви про збільшення позовних вимог, просив суд зобов»язати відповідача ОСОБА_4 спростувати неправдиву інформацію з посиланням на статтю «У Львові буде пам»ятник «найбездарнішому міському голові», автор ОСОБА_5, оприлюдненій в газеті «Високий Замок» від 17.03.2005 року №48, в такій редакції: «ОСОБА_4, не збирався давати грошей на пам»ятник «найбездарнішому міському голові», оскільки робив це всупереч дійсним обставинам та з метою завдати моральної шкоди міському голові п. ОСОБА_2» та зобов»язати відповідача п. ОСОБА_4 виплатити позивачу п. ОСОБА_2 компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 250 000 грн.; стягнути з відповідача ОСОБА_4 судові витрати у справі.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що після оприлюднення в засобах масової інформації рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2014 року (спр. № 1326/5109/12, провадження №22-ц/783/83 7/14, категорія 39), яким було скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 14.11.2013 року, йому надійшла інформація від третіх осіб щодо інших дій відповідача ОСОБА_4, вчинених ним з метою образи його честі, гідності та ділової репутації, як мера м. Львова. Ці дії були вчинені відповідачем у 2004-2005 рр. Однак факти на підтвердження цього були надані третіми особами та стали відомі позивачу лише 14 листопада 2014 року, тобто після закінчення розгляду справи апеляційним судом 19.03.2014 року. Цими фактами є: публікація «У Львові буде пам»ятник найбездарнішому міському голові», автор ОСОБА_5, оприлюднена в газеті «Високий замок» від17.03.2005 року, №48; публікація «Пам»ятник найбездарнішому меру: два в одному», автор ОСОБА_5, оприлюднена в газеті «Високий замок» від 19.03.2005 року №49; публікація «Будет памятник самому бездарному мэру?», автор ОСОБА_6, оприлюднена в газеті «Комсомольская правда во Львове» від 25-31.03.2005 року, №51.

Враховуючи, що негативна інформація, що міститься у вищезгаданих публікаціях щодо нього має характер наклепу, є завідомо неправдивою, ганьбить його особу, як бувшого міського голову, завдала йому моральної шкоди через несправедливі та принизливі висловлювання, просив зобов»язати відповідачів спростувати цю інформацію та стягнути в його користь моральну шкоду та судові витрати у справі.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Вважають таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та з неправильним зясуванням обставин справи, що мають значення для справи.

Зокрема, зазначають, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було враховано, що відповідач ОСОБА_4 визнав, що розповсюджував інформацію, яка стала підставою для публікації статтей, висловлювання в яких принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, а саме «У Львові буде пам»ятник «найбездарнішому міському голові», «Пам»ятник найбездарнішому меру: два в одному», «Буде пам»ятник «самому бездарному меру?». Вказане було підтверджене і представниками газети «Високий Замок». Однак, суд не надав належної оцінки цим доказам, які згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягали, оскільки визнаються всіма сторонами спору. Відповідачем було визнано, що ним свідомо було нанесено моральну шкоду ОСОБА_2 шляхом поширення щодо нього завідомо неправдивої інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законим є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу думки і слова, проте межею такої свободи є право іншої особи на повагу до її честі, гідності та ділової репутації.

Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім»ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із роз»ясненнями Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, викладеними у п. 15 постанови № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв»язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Матеріалами справи встановлено, що інформація, яку просить спростувати позивач, озвучена на прес-конференції обраного на той час народного депутата ОСОБА_4, де він відкрито висловлював свої оціночні судження широкому колу журналістів відносно діяльності мера ОСОБА_2.

Зазначена інформація знайшла своє відображення в публікаціях, а саме: статті «У Львові буде пам»ятник найбездарнішому міському голові», автор ОСОБА_5, оприлюдненій в газеті «Високий замок» від 17.03.2005 року, №48; статті «Пам»ятник найбездарнішому меру: два в одному», автор ОСОБА_5, оприлюдненій в газеті «Високий замок» від 19.03.2005року, №49; статті «Будет памятник самому бездарному мэру?», автор ОСОБА_6, оприлюдненій в газеті «Комсомольская правда во Львове» від 25-31.03.2005 року, №51.

Відповідно до роз»яснень п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародних рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації ти інших прав порівняно з іншими особами. У зв»язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб»єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 47-1 Закону України «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що в діях відповідача ОСОБА_4 відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, зокрема відсутність таких обов»язкових елементів, як: поширення відносно позивача недостовірної (неправдивої) інформації, поширена інформація не порушує особисті немайнові права, не завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам та не перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. А відомості, що стосуються критики дій позивача, як міського голови, обраного на цю посаду, не можна розцінювати як приниження ділової репутації, честі та гідності, бо це є не що інакше, як реалізація права на свободу слова, це оцінка діяльності міського голови, на яку має право відповідач, як громадянин України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою, згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 року слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того, що діями відповідача ОСОБА_4 йому завдано моральну шкоду, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки такі є похідними від позовних вимог про захист честі, гідності, ділової репутації.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Левик Я. А.

Мельничук О. Я.