Справа № 605/201/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"25" квітня 2016 р. Підгаєцький районний суд Тернопільської області в складі головуючої судді Ігнатової Г.В. при секретарі Чебан Т.В з участю позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Підгайці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради про визнання права власності на спадкове майно за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 03 грудня 1999 року померла її мати ОСОБА_3, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, та після смерті якої відкрилась спадщина. Спадкове майно померлої складається з 1/1 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями за вказаною вище адресою. Позивач, будучи спадкоємцем відповідно до закону, та за заповітом, звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 нотаріусом було їй відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючий документ на вказане спадкове майно у спадкодавця.. Інших спадкоємців, першої черги по закону немає. Просить визнати за нею право власності на спадкове майно , в порядку спадкування, після померлої її матері ОСОБА_3, а саме на 1/1 ідеальних часток житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування, як спадкоємцем по заповіту .

У судовому засіданні позивач позовні вимоги, викладені у позові підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради в судове засідання не зявився. Надав суду листа, в якому позовні вимоги визнав, не заперечує проти задоволення позову. Просить справу розглянути у відсутності його представника.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку встановленому ст.174 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе позов задоволити, виходячи з наступних підстав.

03 грудня 1999 року померла ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть .Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Мужилів Підгаєцького району Тернопільської області, по вул.Польова,13.

Встановлено, що даний будинок, який знаходиться в с. Мужилів Підгаєцького району Тернопільської області, по вул.Польова,13 станом на 15 квітня 1991 року відносився до категорії «господарство колгоспника», в якому на той час проживала лише ОСОБА_3, про що свідчить довідка сільської ради.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України "Про власність" застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року N 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.

Крім того слід зазначити , що згідно з положеннями статтей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність»,постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

У звязку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені.

Згідно з п. 4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1950 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Отже, за вказаними Указом і постановою підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов ВСУ, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 року у справі № 6-137цс13, яка згідно зі статтею 3607 ЦПК є обов'язковою для судів.

Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть.

Отже суд бере до уваги ту обставину, яка встановлена судом , що житловий будинок, що знаходиться в с. Мужилів Підгаєцького району Тернопільської області, по вул.Польова,13 було збудовано ОСОБА_3 для проживання її сім'ї, на відведеній, в установленому законом на той час порядку, земельній ділянці, будинок був фактично прийнятий в експлуатацію та зареєстрований в сільській раді за ОСОБА_3, а відтак з часу реєстрації вона є власником вказаного будинку.

За життя ОСОБА_3, залишила від свого імені заповіт, згідно якого заповідала усе майно, де б воно не було б, та з чого воно не складалося б, і взагалі усе те, що буде належати на день смерті і на, що вона за законом матиме право заповідає своїй дочці ОСОБА_1К, про що свідчить заповіт укладений 23 жовтня 1999 року( а.с.6)

Тому, виходячи з наведеного, так як спадкодавиця ОСОБА_3 була власницею вищезазначеного житлового будинку, та заповідала його своїй дочці ОСОБА_1,суд приходить до висновку про наявність законних підстав для визнання права власності на вказаний житловий будинок у порядку спадкування за заповітом за ОСОБА_1К , в звязку з тим, що у досудовому порядку позивач оформити своє право власності не може з підстав незалежних від її волі.

Також слід зазначити, що після смерті ОСОБА_3 позивач повністю вступила у володіння спадковим майном та фактично прийняла спадщину в повному обсязі. Самостійно продовжує утримувати будинок, оплачує комунальні послуги та обробляє земельну ділянку.

Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу України (в редакції від 18.07.1963 року з наступними змінами), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України (в редакції від 18.07.1963 року з наступними змінами), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину : 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, суд проаналізувавши в судовому засіданні надані позивачем докази по справі і співставивши їх відповідно до вимог законодавства, приходить до висновку про те, що після смерті спадкодавця матері позивачки ОСОБА_3 , яка померла 03 грудня 1999 року, позивач ОСОБА_1 будучи спадкоємцем за заповітом та за законом, фактично прийняла та вступила в володіння спадковим майном своєї матері як єдина спадкоємиця, до якого належить 1/1 ідеальної частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою : с. Мужилів вул.. Польва,13 Підгаєцького району, але юридично не оформила

Оскільки згідно запису в погосподарській книзі власником житлового будинку в с. Мужилів вул.. Польва,13 Підгаєцького району, вважалася ОСОБА_3, спадкоємцем якої є позивач, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються, оскільки відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача не порушено.

Керуючись ст.ст.6, 524, 526, 548, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), ст. 16, ч.1, с. 2, ст. 186, ст. 392, 1223, ч.3 ст 1268 ЦК України, ст. ст. 10, 57-60, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою с. Мужилів вул.Польова,13 Підгаєцького району Тернопільської області в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , померлої 03.12.1999р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Підгаєцький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: підпис ОСОБА_4