АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №22-ц/796/4116/2016 Головуючий у 1-й інстанці - Бартащук Л.П.
Доповідач - Барановська Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого-Барановської Л.В.

Суддів-Панченка М.М., Побірченко Т.І.

при секретарі Бугай О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору позики удаваним правочином і про розірвання договору.

Заслухавши доповідь судді Барановської Л.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року, ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, після уточнення позовних вимог просив розірвати договір позики, укладений в м. Києві 05.02.2014 року між ним та ОСОБА_6, стягнути з відповідача на його користь суму позики за цим договором у розмірі 231580 євро, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 5345422,19 грн., стягнути штрафні санкції, передбачені п. 1 одговору позики, в розмірі 10% річних від суми простроченої заборгованості, що складає 2320 євро та по курсу НБУ дорівнює 53551,16 грн.

На обґрунтування позовних вимог вказав, що на прохання ОСОБА_6, який є його знайомим, 05.02.2014 року позивач надав йому у позику в м. Києві на розвиток бізнесу 231 580 євро, про що вони того ж дня уклали між собою у простій письмовій формі договір позики. Згідно договору позики ОСОБА_6 зобов'язався повернути позивачу частину боргу у розмірі 23201 євро у строк не пізніше 31.05.2014 року, а іншу частину боргу у розмірі 208 379 євро повернути у строк не пізніше 05.02.2017 року.

05.02.2017 року відповідач підписав нотаріально посвідчену заяву, в якій підтвердив факт отримання у нього грошової суми та умови її повернення. Однак у встановлений договором позики строк і до цього часу відповідач не повернув позивачеві першу обумовлену частину суми в розмірі 23201 євро, що і стало підставою для звернення з позовом до суду.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 просив визнати договір безпроцентної позики, укладений 05.02.2014 року між сторонами, удаваним правочином, таким, що приховує за собою договір поставки, а також розірвати договір поставки.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що з 2002 року, як фізична особа-підприємець, займається роздрібною торгівлею взуття, має кілька магазинів взуття в АДРЕСА_1. З ОСОБА_5 познайомився кілька років тому через його батька ОСОБА_7, якого знав по професійній лінії - як підприємця, що поставляв взуття із Німеччини в Росію.

У серпні 2013 року ОСОБА_6 зустрівся з ОСОБА_5 на міжнародній взуттєвій виставці в Москві, де ОСОБА_5 запропонував через свою фірму у Німеччині посередницькі послуги щодо оптових поставок взуття із Німеччини до Києва для магазинів ОСОБА_6, на що останній погодився. Сторони домовилися про поставки взуття на найближчі 6 сезонів, із розрахунку замовлення та оплати ОСОБА_6 партій взуття у німецьких виробників приблизно на суму 38000-39000 Євро в сезон. Там же на виставці ОСОБА_6 вже з допомогою ОСОБА_5 зробив замовлення взуття на німецьких фабриках на сезон весна-літо 2014, зокрема, на фабриках концерну Wortmann з використанням клієнтського номеру фірми ОСОБА_5 у цьому концерні (00307).

В січні-лютому 2014 року ОСОБА_6 отримав повідомлення від німецьких фабрик про готовність частини замовленого ним взуття на загальну суму 23201,85 Євро, яку необхідно було оплатити та вивезти. Дану оплату він запланував здійснити за рахунок банківського кредиту, для отримання якого в січні 2014 року звернувся до ПАТ «ПроКредит Банк».

ОСОБА_6 повідомив про готовність оплати і отримання частини замовленого ним взуття ОСОБА_5, та 05.02.2014 року сторони зустрілися в м. Києві.

У зв'язку із тим, що по домовленості сторін, ОСОБА_5 повинен був здійснювати оплату німецьким виробникам при його вивозі, оскільки він мав значну знижку, а ОСОБА_6 мав розраховуватися з ОСОБА_5 пізніше після поставки партій взуття в Україну, та для отримання гарантій наступних оплат з боку ОСОБА_6, ОСОБА_5 сказав відповідачу ОСОБА_6 підписати заздалегідь складений і роздрукований ним договір безпроцентної позики, а також попросив нотаріально посвідчити заяву від ОСОБА_6 пояснивши, що йому необхідні гарантії платоспроможності, які можна пред'явити німецьким виробникам.

Сума за договором 231 580,85 Євро дорівнювала загальній сумі майбутніх поставок взуття для ОСОБА_6 на 6 сезонів, в тому числі, містила в собі окрему суму 23201, 85 Євро, яку ОСОБА_6 мав сплатити до 31.05.2014 року, - за першу поставку взуття в Україну. Кінцевий строк оплати за договором дорівнював періоду 6 сезонів.

Досягнувши домовленостей з ОСОБА_8 про строк передачі взуття у власність для використання у власній підприємницькій діяльності, про порядок поставки, прийняття товару, строк його оплати, ОСОБА_6 05.02.2014 року підписав договір та оформив нотаріально посвідчену заяву, які передав ОСОБА_8

10 та 11 лютого 2014 року ОСОБА_6 зателефонував у м. Берлін співробітнику фірми ОСОБА_5 і довідався від нього, що замовлені для нього партії взуття будуть офіційно вивозитися фірмою ОСОБА_5 із Німеччини в Польщу, але далі із Польщі в Україну будуть ввозитися контрабандним шляхом. Дана обставина для ОСОБА_6 стала несподіванкою, у зв'язку із чим, останній повідомив ОСОБА_5 про відмову від запланованих поставок взуття.

ОСОБА_5 у свою чергу, зазначив, що їх підприємницькі взаємовідносини із ОСОБА_6 є розірваними та партії взуття будуть передані третім особам для реалізації та знищить договір позики і нотаріально посвідчену заяву, підписані відповідачем.

З цього часу ОСОБА_6 був впевнений про розірвання договору, а коли отримав позов про стягнення з нього грошових коштів, які ніколи не отримував, стало несподіванкою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів за договором позики відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору позики удаваним правочином і про розірвання договору поставки задоволено.

Визнано договір безпроцентної ставки, укладений 05.02.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 удаваним правочином, таким, що приховую за собою договір поставки.

Розірвано договір поставки, укладений 05.02.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 3 654 грн. 00 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки доказам, неповно з»ясував обставини справи.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_5 задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно договору безпроцентної позики від 05.02.2014 року позикодавець ОСОБА_5 передає у власність позичальника ОСОБА_6, а останній приймає у власність суму грошових коштів у розмірі 231 580,85 Євро.

Відповідно до договору ОСОБА_6 зобов'язався повернути ОСОБА_5 частину боргу у розмірі 23201 Євро у строк не пізніше 31.05.2014 року, а іншу частину боргу у розмірі 208379 Євро у строк не пізніше 05.02.2017 року.

05.02.2014 року ОСОБА_6 склав заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КліткоВ.В., якою підтвердив факт отримання у позивача вищевказаної грошової суми позики та умови її повернення згідно вищезазначеного договору.

27.07.2015 року ОСОБА_6 склав заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. про те, що 05.02.2014 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір на поставку з Федеративної Республіки Німеччина через його фірму на територію України взуттєвої продукції німецьких виробників. Між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було узгоджено асортимент, найменування, кількість, загальна вартість товару в розмірі 231 580,85 Євро, з умовою поставки окремими партіями з лютого 2014 року по лютий 2017 року включно на зазначену суму взуття німецьких виробників. Гарантією виконання фінансових зобов'язань ОСОБА_6 був договір безпроцентної позики від 05.02.2014 року та заява про підтвердження його укладення.

З огляду на те, що ОСОБА_5 не передавав, а відповідач ОСОБА_6 не отримував даних коштів, останній повідомляє даною заявою про відкликання заяви та просить вважати її недійсною та повернути йому оригінал.

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 є фізичною особою-підприємцем, який здійснює торгівельну діяльність, орендував два приміщення, одне з яких знаходиться в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1.

В матеріалах справи містяться документи в яких використовується клієнтський номер фірми- замовника в концерні - 00307. Згідно даних з торгового реєстру юридичних осіб Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_5 є особою, що уповноважена представляти компанію Nata GmbH з 29.04.2013р., що здійснює оптову і роздрібну торгівлю, особливо текстильної продукції та автомобільних запчастин тощо, - з вказівкою на замовлення товару ( взуття) за цим номером на німецьких фабриках для ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено того факту, що 05.02.2014 року грошові кошти в сумі 231 580,85 Євро були передані ОСОБА_5 ОСОБА_6, а також те, що сума, яка передбачена договором під назвою договір безпроцентної позики, надавалася малознайомими один одному людьми безпроцентно в сумі 231580 Євро 85 центів, без будь-якого забезпечення виконання зобов'язання.

Порушення домовленостей про порядок поставки товару - партії взуття в Україну для ОСОБА_6 є істотним порушенням договору поставки, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку, що є підстави для розірвання цього договору відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правової оцінки зібраним у справі доказам та застосування правових норм, які регулюють дані правовідносини.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У відповідності до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фактичного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши, під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції що договір безпроцентної позики, укладений 05.02.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є удаваним правочином.

Доводи апеляційної скарги про те, що немає підстав для визнання спірного договору позики удаваним правочином, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що зазначений договір є удаваним, не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи були предметом дослідження суду першої інстанції, з оцінкою якого колегія суддів погоджується.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду та вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують та є такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд повно і всебічно з'ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку доказам.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 відхилити, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді