Справа №483/979/16-ц 08.11.2016 08.11.2016 08.11.2016
Провадження №22-ц/784/2307/16
Справа №483/979/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Казанлі Л.І.
Провадження № 22ц/784/2307/16 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

08 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2,

- представника відповідача Бойченка В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод ім.. Шмідта» на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 вересня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод ім. Шмідта» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод ім. Шмідта» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позивачка зазначала, що на підставі Державного акту серії МК № 010550 від 3 серпня 2004 року є власником земельної ділянки площею 12,13 га, що розташована на території Рівненської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Вказана земельна ділянка перебувала у користуванні відповідача без укладання договору оренди.

У 2016 році їй стало відомо про існування договору оренди належної їй земельної ділянки, який начебто був укладений 20 березня 2011 року між нею та відповідачем строком на 15 років.

Посилаючись на те, що цей договір вона не підписувала, просила визнати його недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203,215 ЦК України та зобов'язати відповідача повернути належну їй земельну ділянку.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № 28 від 20 березня 2011 року укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Племзавод ім. Шмідта» зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок 21 травня 2012 року за № 03134.

Зобов'язано ТОВ «Племзавод ім. Шмідта» повернути ОСОБА_4 вказану земельну ділянку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «Племзавод ім. Шмідта» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 18 серпня 2004 року ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 12,13 га, розташованої на території Рівненської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

В матеріалах справи наявна копія договору оренди земельної ділянки від 10 березня 2011 року , згідно якого ОСОБА_4 передала в оренду ТОВ «Племзавод ім. Шмідта» належну їй на праві власності земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 15 років. Вказаний договір зареєстровано у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок 21 травня 2012 року.

Як на підставу задоволення позову, ОСОБА_4 посилалась на те, що договір оренди земельної ділянки не підписувала, а від її імені договір оренди було підписано чоловіком - ОСОБА_5, який не мав на це жодних повноважень.

В суді першої та апеляційної інстанції представник відповідача підтвердив пояснення позивачки та визнав той факт, що спірний договір оренди землі був підписаний не ОСОБА_4, а її чоловіком - ОСОБА_5, який на момент підписання такої угоди не мав на це повноважень.

Відповідно до вимог ст. ст. 57,58,59,64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, виходячи з вимог ст. 61 ЦПК України, колегія суддів вважає доведеним факт підписання оспорюваного договору не орендодавцем, а іншою особою.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (чч. 2, 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ч. 1 ст. 215 ЦК України зазначено, що підставою правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 16 Закону України «Про оренду землі» визначено, що укладання договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Таким чином, відсутність підпису орендодавця ОСОБА_4 на спірному договорі оренди свідчить про відсутність волевиявлення останньої щодо його укладення. А тому відповідно до ст.16 Закону України «Про оренду землі» та ст.215 ЦК України це є підставою для визнання оспорюваної угоди недійсною.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність , передбачених ст. ст. 203,215 ЦК України, підстав для визнання даного договору оренди недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка була обізнана про укладення спірного договору оренди, отримувала орендну плату на підставі цього договору, отже схвалила цей правочин, є безпідставними, оскільки норма ст..241 ЦК України щодо схвалення правочину особою, яку представляють, не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612цс16.

Також безпідставними є посилання на пропуск позивачкою строку позовної давності про застосування наслідків якої відповідачем заявлено у письмових запереченнях проти позову(а.с.28).

В суді апеляційної інстанції представник позивачки пояснила, про наявність спірного договору оренди дізналася лише у 2016 році, після звернення до управління Держгеокадастру в Очаківському районі для реєстрації належної їй земельної ділянки. До вказаного часу позивачка вважала, що відповідач використовує належну їй земельну ділянку на підставі договорів оренди, укладених з відповідачем раніше на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай). Доказів про те, що позивачка знала, або мала об'єктивну можливість дізнатися про порушення її прав раніше ніж у 2016 році, матеріали справи не містять.

Тому перебіг строку позовної давності слід відраховувати з 2016 року, тобто з часу, коли позивачка дізналася про порушене право.

Незважаючи на те, що суд першої інстанції у порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 214, п. 3 ст.215 ЦПК України не навів у рішенні висновків стосовно обґрунтованості чи необґрунтованості заяви відповідача щодо пропуску позовної давності, однак це не вплинуло на правильність основного висновку суду щодо вирішення спору.

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод ім.. Шмідта» відхилити, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :