Справа № 462/3659/15 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/5347/16 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючої: Крайник Н.П.,

суддів: Мельничук О.Я., Цяцяка Р.П.,

при секретарі: Куцику І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 16 червня 2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду оскаржило ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що жодна із сторін згідно умов укладеного кредитного договору не проінформувала про припинення його дії або розірвання, тому на даний час договір діє та підлягає виконанню. Посилання ж суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності свідчить про неповне з'ясування обставин справи під час дослідження доказів та невідповідність висновків суду цим обставинам. Судом не враховано, що позовну давність, згідно правових позицій Верховного Суду України, необхідно відраховувати окремо від кожного нарахованого, але несплаченого платежу за кредитом. Вказує на те, згідно положень ст.ст. 536, 1048, 1054 ЦК України, плата у вигляді нарахованих відсотків за користування кредитом здійснюється за весь період користування, тобто до моменту, коли позичальник в повному обсязі виконає зобов'язання за кредитом. Вважає, що, оскільки кошти за укладеним кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 27.12.1999 року був укладений кредитний договір № 386. 17.01.2001 року між сторонами була укладена додаткова угода №2201/34. Згідно договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 25000,00 дол. США на термін до 17.01.2001 року. Відповідач не виконав своїх зобов'язань. Розмір заборгованості становить 212907,27 дол. США.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з тим, особа може звернутись до суду з позовною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності, що випливає з положень ст.256 ЦК України.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові (а.с. 64).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст.261 ЦК України ).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України ).

Колегія суддів вважає, що право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. (Вказана правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач пропустив 3-річний строк звернення до суду з заявою про стягнення виниклої у відповідача заборгованості, встановлений відповідно до вимог ст. 257 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що у позивача право на звернення до суду із вимогою про стягнення заборгованості за кредитом виникло 18 січня 2001 року. Щодо вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, то початком перебігу позовної давності є 29 грудня 2008 року. Відтак, колегія суддів вважає правомірною відмовою у задоволенні цих позовних вимог, оскільки щодо кожної з них спливли строки позовної давності.

Крім того, позивач просив стягнути заборгованість по комісії за користування кредитом. Однак з п. 7 Додаткової угоди № 2202/34 вбачається, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредитному ліміту, клієнт сплачує банку штрафні санкції в розмірі 44 % річних. Пунктом 8 цієї ж угоди сторонами погоджено нарахування пені у випадку порушення термінів погашення відсотків за користування кредитним лімітом. Таким чином, зазначена угода не містить жодних умов щодо нарахування комісії за користування кредитом, відтак позовні вимоги в цій частині є безпідставними. Вимоги про стягнення пені чи штрафних санкцій позивачем в суді першої інстанції не заявлялись.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд, дослідивши докази, дав їм належну оцінку, і ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову, що відповідає вимогам закону.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального закону, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст. ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Мельничук О.Я.

Цяцяк Р.П.