Ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

ФаловськоїІ.М., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 21 липня 1984 року по 29 жовтня 2013 року перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали житловий будинок АДРЕСА_1.

Сторони дійшли згоди про те, що вказаний вище будинок, залишиться їй, тоді як відповідачеві за їх спільні кошти буде придбано житловий будинок по АДРЕСА_2.

Зазначала, що частину коштів за будинок було внесено у період перебування сторін у шлюбі, проте договір купівлі-продажу було укладено 04 листопада 2013 року.

Посилаючись на те, що джерелом придбання вказаного будинку були кошти, зняті нею з банківських рахунків, а також їх спільні кошти, позивач, із урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати за нею право власності на Ѕ ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_2 та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій, а позов залишити без задоволення, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що з 21 липня 1984 року по 29 жовтня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_1.

Також встановлено й те, що 04 листопада 2013 року між ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від 09 жовтня 2013 року від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2.

Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області Штогріною Н.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 1708.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що спірний житловий будинок придбано за рахунок спільних коштів членів сім'ї, а тому дійшов висновку про те, що будинок, придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2013 року, є спільною власністю сторін, а їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними.

З такими висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 60-74 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у ст. 3 СК України, ст. 1 Закону України від 07 квітня 2011 року № 3206-VI «Про засади запобігання і протидії корупції»; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (ст. 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV «Про особисте селянське господарство»).

Згідно зі ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» визначено, що члени сім'ї - це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, в тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

У даному випадку посилання на ч. 4 ст. 368 ЦК України можливе лише тоді, коли позивачем буде доведено, що вона є членом сім'ї ОСОБА_4

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, шлюб між сторонами розірвано 29 жовтня 2013 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 42, а договір купівлі-продажу укладено 04 листопада 2013 року.

Таким чином, на день укладення вказаного договору ОСОБА_3 не була членом сім'ї ОСОБА_4

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За змістом ч. 4 ст. 368 ЦК України для набуття членами сім'ї права спільної сумісної власності на певне майно необхідна сукупність двох передумов: майно, набуте в результаті спільної праці; майно, набуте за спільні кошти.

На підтвердження того, що спірний будинок придбано за рахунок коштів, належних ОСОБА_3, остання надає копії заяв на видачу готівки, договорів строкового банківського вкладу, які нею укладалися, такі датовані 29 серпня 2008 року, 06, 07, 08 квітня 2009 року, 11 серпня 2009 року тощо, тоді як договір купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_2 укладено 04 листопада 2013 року, що не може свідчити беззаперечно про те, що саме ці кошти були джерелом придбання спірного будинку.

Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Так, незважаючи на чітку позицію процесуальних вимог щодо критеріїв доказів та їх оцінки, суд першої інстанції, обґрунтував своє рішення, письмовими поясненнями ОСОБА_5, не врахував те, що письмові пояснення осіб, які не є стороною у справі не можуть бути доказом, оскільки ОСОБА_5 не був стороною у справі та не був присутнім в судовому засіданні в якості свідка.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно, придбане за спільні кошти, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на Ѕ частини будинку по АДРЕСА_2. При цьому, відповідачем наголошувалося, що вказаний будинок придбано ним після розірвання шлюбу, що свідчить про те, що ОСОБА_4 не є членом його сім'ї, та за власні кошти, однак зазначені обставини залишилися поза увагою судів попередніх інстанцій.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська

М.Є. Червинська