АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4774/16 Головуючий 1 інст. Бережна Н.М.
Справа № 621/461/16-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1,

ОСОБА_2Ф,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2016 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «РАНТЬЕ» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ТОВ «ФК «РАНТЬЕ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалось на те, що 19.02.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № L01.188.34152, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 42068 грн. зі сплатою 10% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Станом на 31.12.2015 року ОСОБА_3 не повернула банку отриманий кредит у встановлений термін та не сплатила нараховані проценти та комісію на загальну суму 50757,49 грн. 31.12.2015 року між ТОВ «ФК «РАНТЬЕ» та ПАТ «Ідея Банк» укладено договір факторингу № 31/12-2, за яким банк відступив факторові - позивачу, а позивач набув право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Тому ТОВ «ФК «РАНТЬЕ» просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 50757,49 грн. та вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «РАНТЬЕ» заборгованість за кредитним договором від 19.02.2015 року № L01.188.34152 у загальному розмірі 50757,49 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «РАНТЬЕ» судовий збір у розмірі 1378 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на те, що оскільки ПАТ «Ідея Банк» не надано доказів відступлення право вимоги новому кредиторові, то вона має право не виконувати погашення кредиту.

Вислухавши пояснення осіб, що зявились, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи позовну заяву ТОВ «ФК «Рантье», суд 1 інстанції правильно виходив з того, що відповідач перебувала у договірних відносинах з ПАТ «Ідея Банк», яке відступило своє право вимоги ТОВ «ФК «Рантье», проте взятих на себе зобовязань належним чином не виконувала, у звязку з чим утворилась заборгованість в розмірі 50757,49 грн., яку і стягнув на користь позивача.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, виходячи з наступного.

Матеріали справи містять дані про те, що 19.02.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № L01.188.34152, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 42068 грн., в тому числі й витрати на страховий платіж, а відповідач зобовязалася повернути кредит разом з процентними згідно з умовами договору.

При цьому, відповідно до умов договору, банк надав кредит строком на 96 місяців. За користування кредитом ОСОБА_3 повинна була сплачувати проценти за ставкою 10% річних від неповернутої суми кредиту.

Розділом 3 вказаного договору від 19.02.2015 року визначено, що ОСОБА_3 зобовязується повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості достроково на вимогу банку у випадках, передбачених п. 4.2.3 цього договору. Відповідно до п. 4.2.3 кредитного договору від 19.02.2015 року банк мав право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а позичальник зобовязаний на вимогу банку достроково виконати вказані грошові зобовязання у випадках, зокрема, якщо позичальник порушив терміни сплати щомісячних платежів більш, ніж на 1 календарний місяць, невиконання або неналежного виконання позичальником будь-якої іншої умови цього договору.

Згідно із п. 5.7 договору № L01.188.34152 вимога про дострокове погашення заборгованості за цим договором направляється позичальнику в письмовій формі і підлягає виконанню ним в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги.

Матеріали справи містять дані про те, що ПАТ «Ідея Банк» належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором від 19.02.2015 року, надавши ОСОБА_3 кредит у умі 42068 грн. При цьому відповідач не заперечувала факту отримання кредитних коштів.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону (ст.ст.526,527, 530 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У свою чергу, взяті на себе зобов'язання по вказаному кредиту ОСОБА_3 належним чином не виконувала, у звязку з чим у неї утворилась заборгованість у сумі 50757,49 грн., яка складається з наступного: 39086,81 грн. основного боргу, 2981,19 грн. простроченого боргу, 8574,23 грн. прострочених процентів, 115,26 строкових процентів.

Відповідно до ст. ст.1049,1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, зобовязаний сплатити суму боргу, відсотки, відповідно до умов договору.

Судом 1 інстанції правильно встановлено, що право вимоги за договірним зобовязанням, а саме кредитним договором від 19.02.2015 року № L01.188.34152 перейшло до ТОВ «ФК «Рантье» на підстав договору факторингу від 19.12.2015 року, акту прийому-передачі прав вимоги № 31/12-2 від 31.12.2015 року (а.с.17, 19-21).

ТОВ «ФК «РАНТЬЕ» було направлено на адресу ОСОБА_3 повідомлення про зміну кредитора з ПАТ «Ідея Банк» на ТОВ «ФК «РАНТЬЕ», а також про наявну заборгованість у розмірі 50757,49 грн., яку відповідачу необхідно погасити.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1080 ЦК України визначено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Положеннями ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Також, згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Тому, судова колегія погоджується з висновками суду 1 інстанції про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Рантье», оскільки взяті на себе зобовязання за кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконувала, а також позовні вимоги ТОВ «ФК «Рантье» ОСОБА_3 були визнані в повному обсязі, про що свідчить її заява (а.с. 44).

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують. В звязку з чим судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ст.314, 315,317 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді Н.О. Міненкова

ОСОБА_2