Справа № 359/950/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/4636/16 Доповідач у 2 інстанції Гуль В. В.
Категорія 26 16.08.2016
УХВАЛА

Іменем України

16 серпня 2016 року колегіясуддівсудовоїпалати в цивільних справах Апеляційного суду Київськоїобласті у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Касьяненко Л.І., Іванової І.В.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики, -

в с т а н о в и л а:

02.02.2016 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області звернувся ОСОБА_5 з позовом до відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_4 про стягнення на його користь грошей в сумі 2820000 гривень в рівних долях по 1410000 гривень з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що його син ОСОБА_9 з 1 березня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, з якою почав проживати спільно з кінця 2002 року. Позивач зазначає, що власної квартири у відповідачів не було і вони фактично проживали за адресою: АДРЕСА_1, де орнедували квартиру, і займалися пошуком грошей на придбання квартири в м. Києві. В літку 2005 року до нього звернувся його син ОСОБА_9 та його жінка ОСОБА_4 та попросили позичити їм гроші на придбання квартири, на що він погодився. Позивач стверджує, що 16 вересня 2005 року він позичив ОСОБА_9 в присутності ОСОБА_4 , а також свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 гроші в сумі 120000 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_9 написав йому розписку. Як відомо позивачу 19 вересня 2005 року, в період шлюбу з ОСОБА_4, ОСОБА_9 придбав квартиру АДРЕСА_2, на придбання та обладнання якої були витрачені позичені у позивача кошти. Позивач стверджує, що позичені кошти ОСОБА_9 обіцяв повернути до кінця 2010 року. На прохання відповідача ОСОБА_9, який пояснив, що йому важко повернути борг, оскільки він витратив багато грошей на придбання також земельної ділянки та будівництво й облаштування будинку, позивач погодився почекати. У 2011 році відносини у його сина з ОСОБА_4 погіршились, а з 2012 року вони припинили спільне проживання, дізнавшись про що, а також, що придбана за позичені кошти квартири його сину вже не належить, він 5 березня 2013 року уклав з відповідачем ОСОБА_9 додатковий договір позики на підтвердження вже існуючих зобов'язань, відповідно до якого вони встановили строк повернення боргу 31 грудня 2014 року. Позивач стверджує, що гроші йому не повернуті, та вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 Сімейного кодексу України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою відповідач ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_12 продовжують користуватися, тому обов'язок повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_9, але і у ОСОБА_4 Визначаючи суму боргу, позивач враховував, що станом на момент звернення до суду, офіційний курс валют за даними НБУ становив 1 долар США - 23 гривні 50 копійок (а.с. 1-5).

24.02.2016 до відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_4 у даній справі пре'явив вимоги ОСОБА_7 про стягнення на його користь грошей в сумі 470000 гривень в рівних долях по 235000 гривень з кожного, а також судового збору в розмірі 4700 гривень в рівних долях по 2325 гривень з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що в березні 2004 року при спілкуванні з відповідачами, вони попросили в нього позичити їм кошти, оскільки підшукують квартиру та збирають на це кошти. Позивач добре знав відповідача ОСОБА_9, з яким працював та продовжує працювати, а також відповідача ОСОБА_4, яку знав як дружину ОСОБА_9, і тому погодився позичити їм 20000 доларів США для придбання квартири в м. Києві. Він позичив кошти 26 березня 2004 року на 8 років, до 26 березня 2012 року. Позивачу було відомо про обставини придбання відповідачами квартири, а також земельної ділянки та будівництва будинку в с. Вишеньки, а також про погіршення відносин між відповідачами та їх розлучення. Позивач зазначає, що 8 квітня 2014 року він звернувся до ОСОБА_9 з проханням повернути борг, та що 21 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_9 був укладений договір позики, яким відповідач визнав факт отримання від нього позики в сумі 20000 доларів США 26 березня 2004 року та його зобов'язання по поверненню боргу, який відповідач обіцяв повернути до 31 грудня 2014 року. Позивач стверджує, що гроші йому не повернуті, та вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 Сімейного кодексу України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою відповідач ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_12 продовжують користуватися, тому обов'язок повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_9, але і у ОСОБА_4 Визначаючи суму боргу, позивач враховував, що станом на 11 січня 2016 року офіційний курс валют за даними НБУ становив 1 долар США - 23 гривні 50 копійок (а.с. 70-73).

24.02.2016 до відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_4 у даній справі пре'явив вимоги ОСОБА_6 про стягнення на його користь грошей в сумі 893000 гривень в рівних долях по 446500 гривень з кожного, а також судового збору в розмірі 6890 гривень в рівних долях по 3445 гривень з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що в червні 2004 року при спілкуванні з відповідачами, вони попросили в нього позичити їм кошти, оскільки підшукують квартиру та збирають на це кошти. Позивач добре знав відповідача ОСОБА_9, з яким працював та продовжує працювати, а також відповідача ОСОБА_4, яку знав як дружину ОСОБА_9, і тому погодився позичити їм 38000 доларів США для придбання квартири в м.Києві. Він позичив кошти 04 червня 2004 року до кінця 2012 року. Позивачу було відомо, що у вересні 2005 року відповідачі придбали квартиру, в якій проживали, а також, що в листопаді 2004 року відповідачі купили земельну ділянку в с.Вишеньки Бориспільського району, де побудували будинок. Відповідач ОСОБА_9 обіцяв йому, що відповідачі переїдуть в будинок, продадуть квартиру та повернуть борг. В подальшому позивачу стало відомо, що відносини між відповідачами погіршилися та про їх розлучення. Позивач зазначає, що коли настав час повернення боргу, ОСОБА_9 повідомив про своє скрутне становище і попросив продовжити строк повернення боргу, на що позивач погодився та у зв'язку з чим 11 лютого 2013 року він та ОСОБА_9 підписали договір позики, в якому відповідач визнав факт отримання від нього 4 червня 2004 року позики в сумі 38000 доларів США, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року. Позивач стверджує, що гроші йому не повернуті, та вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 Сімейного кодексу України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою відповідач ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_12 продовжують користуватися, тому обов'язок повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_9, але і у ОСОБА_4 Визначаючи суму боргу, позивач враховував, що станом на 11 січня 2016 року офіційний курс валют за даними НБУ становив 1 долар США - 23 гривні 50 копійок (а.с. 107-110).

24.02.2016 до відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_4 у даній справі пре'явив вимоги ОСОБА_8 про стягнення на його користь грошей в сумі 352500 гривень в рівних долях по 176250 гривень з кожного, а також судового збору в розмірі 3525 гривень в рівних долях по 1767 гривень 50 копійок з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з початку 2004 року відповідачі почали звертатися до нього з проханням позичити їм гроші придбання квартири в м.Києві, а також, що 23 червня 2004 року від позичив ОСОБА_9 15000 доларів США, про що відповідач в присутності ОСОБА_4 написав йому розписку. Позивач зазначає, що відповідачі обіцяли повернути грошві до кінця 2010 року. Позивачу було відомо, що у вересні 2005 року відповідачі придбали квартиру, в якій проживали, а також, що в листопаді 2004 року відповідачі купили земельну ділянку в с.Вишеньки Бориспільського району, де побудували будинок. Відповідач ОСОБА_9 обіцяв йому, що відповідачі переїдуть в будинок, продадуть квартиру та повернуть борг. В подальшому позивачу стало відомо, що відносини між відповідачами погіршилися та про їх розлучення. Позивач зазначає, що коли настав час повернення боргу, ОСОБА_9 повідомив про своє скрутне становище і попросив продовжити строк повернення боргу, на що позивач погодився та у зв'язку з чим 11 грудня 2012 року він та ОСОБА_9 уклали договір позики, за яким відповідач зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року. Позивач стверджує, що гроші йому не повернуті, та вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 Сімейного кодексу України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою відповідач ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_12 продовжують користуватися, тому обов'язок повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_9, але і у ОСОБА_4 Визначаючи суму боргу, позивач враховував, що станом на 11 січня 2016 року офіційний курс валют за даними НБУ становив 1 долар США - 23 гривні 50 копійок (а.с. 133-136).

Рішенням Бориспільського миськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2016 року позови ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_9 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, та ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_2, на користь ОСОБА_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3, гроші в сумі 2820000 гривень (два мільйони вісімсот двадцять тисяч гривень) в рівних долях по 1410000 гривень (одному мільйону чотириста десять тисяч гривень) з кожного, а також судовий збір на користь держави по 3445 гривень (три тисячі чотириста сорок п'ять гривень) з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, та ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_2, на користь ОСОБА_7, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4, гроші в сумі 470000 гривень (чотириста сімдесят тисяч гривень) в рівних долях по 235000 гривень (двісті тридцять п'ять тисяч гривень) з кожного, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4700 гривень (чотири тисячі сімсот гривень) по 2350 гривень (дві тисяч триста п'ятдесят гривень) з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, та ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_2, на користь ОСОБА_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5, гроші в сумі 893000 гривень (вісімсот дев'яносто три тисячі гривень) в рівних долях по 446500 гривень (чотириста сорок шість тисяч п'ятсот гривень) з кожного, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6890 гривень (шість тисяч вісімсот дев'яносто гривень) по 3445 гривень (три тисячі чотириста сорок п'ять гривень) з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, та ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_2, на користь ОСОБА_8, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6, гроші в сумі 352500 гривень (триста п'ятдесят дві тисячі п'ятсот гривень) в рівних долях по 176250 гривень (сто сімдесят шість тисяч двісті п'ятдесят гривень) з кожного, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3525 гривень (три тисячі п'ятсот двадцять п'ять гривень) по 1767 гривень 50 копійок (одна тисяча сімсот шістдесят сім гривень п'ятдесят копійок) з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_14 просить рішення суду в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно письмової розписки від 16 вересня 2005 року ОСОБА_9 отримав в борг у батька, ОСОБА_5, суму коштів в розмірі 120000 доларів США для придбання квартири, які зобов'язався провернути до кінця 2010 року одночасно або частинами (а.с.7).

Згідно з укладеним між позивачем - позикодавцем ОСОБА_5 та відповідачем - позичальником ОСОБА_9 від 05 березня 2013 року Договору позики, сторони підтвердили факт того, що позикодавець передав 16 вересня 2005 року, а позичальник прийняв 120000 доларів США для придбання нерухомості, а саме квартири в м. Києві, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ст. 631 ч.3 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, як виникли до підписання цього договору 16 вересня 2005 року (а.с. 7-зворот).

Також встановлено, що відповідно до укладеного між позикодавцем - позивачем ОСОБА_7 та позичальником - відповідачем ОСОБА_9 від 21 квітня 2014 року Договору позики, сторони підтвердили факт того, що позикодавець передав 26 вересня 2004 року, а позичальник прийняв в якості позики 20000 доларів США для придбання квартири в м. Києві, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ст. 631 ч.3 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, як виникли до підписання цього договору 26 березня 2004 року (а.с. 76 -зворот).

За змістом укладеного між позикодавцем - позивачем ОСОБА_6 та позичальником - відповідачем ОСОБА_9 від 11 лютого 2013 року Договору позики, сторони підтвердишли факт того, що позикодавець передав 04 червня 2004 року, а позичальник прийняв у власність 38000 доларів США для придбання квартири в м. Києві, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ст.631 ч.3 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, як виникли до підписання цього договору 04 червня 2004 року (а.с. 113).

Згідно з письмовою розпискою відповідача ОСОБА_9 від 23 червня 2004 року відповідач підтвердив отримання в борг у ОСОБА_8 гроші в сумі 15000 доларів США для придбання квартири, які зобов'язався провернути до кінця 2010 року однією сумою або частинами (а.с.139).

Відповідно до укладеного між позикодавцем - позивачем ОСОБА_8 та позичальником - відповідачем ОСОБА_9 від 11 грудня 2012 року Договору позики, сторони підтвердили факт того, що позикодавець передав 23 червня 2004 року, а позичальник прийняв у власність 15000 доларів США для придбання квартири в м.Києві, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ст.631 ч.3 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, як виникли до підписання цього договору 23 червня 2004 року (а.с. 139-зворот).

Також встановлено, що відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7, виданим повторно 30 листопада 2012 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім'ї (а.с.8).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року у цивільній справі, що набрало законної сили 29 жовтня 2014 року, за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог Управління Держземагенства у Бориспільському районі Київської області встановлено той факт, що відповідачі у період з початку 2002 року проживали однією сім'ю, вели спільний побут, разом відпочивали, і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, після того офіційно одружились і продовжували жити разом однією сім'єю до їх офіційного розлучення у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації шлюбу.

За змістом договору купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2005 року, посвідченого Коваленко Н.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3114, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 23 вересня 2005 року, ОСОБА_9 придбав у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с.39).

Відповідно до п.3 вказаного Договору купівлі-продажу, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 1262500 (один мільйон двісті шістдесят дві тисячі п'ятсот) гривень, що за курсом НБУ на дату укладення цього договору складає 250000 (двісті п'ятдесят тисяч) доларів США).

Згідно з договором дарування квартири від 14 листопада 2011 року, посвідченого Коваленко Н.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №2803 (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.112-113), вказана квартира належала дарувальнику на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 19 вересня 2005 року Коваленко Н.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3114, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів та в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 23 вересня 2005 року.

Відповідно до п.1.7 Договору дарування, відчужувана квартири є об'єктом права спільної сумісної власності дарувальника та ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_2, якою надана заява про згоду на дарування вищезазначеної квартири, укладенні та підписанні цього договору Дарування, справжність підпису на якій засвідчена Коваленко Н.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 14 листопада 2011 року за реєстровим №2802 (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.112-зворот).

Встановлено, що на рахунок відповідача ОСОБА_4 були внесені кошти: 26.03.2004 року - 20000 доларів США; 04.06.2004 року - 38000 доларів США.

Також встановлено, що рахунок на ім'я ОСОБА_4 в АТ «ВАБанк» був закритий 23.08.2005 року, а знята з рахунку сума становила 102438 доларів США (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.153).

Встановивши вказані обставини, суд прийшов до висновку, що отримані у позивачів вказані вище кошти на підставі складених відповідачем ОСОБА_9 розписок та укладеними сторонами письмовими договорами, умови яких не суперечать вимогам ст.631 ч.3 ЦК України, отримані в якості позики, використані ОСОБА_9 та його колишньою дружиною ОСОБА_16 в інтересах їх сім'ї на придбання квартири в АДРЕСА_2, а оскільки кошти вчасно не повернуті, суд стягнув їх примусово.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що узяті в позику гроші, у встановлений строк не повернуті в зв'язку з чим, суд обґрунтовано задовольнив позов і стягнув неповернуті суми на підставі договорів позики, що підтверджується розписками, укладеними договорами і дані обставини спростовують доводи апеляційної скарги в цій частині щодо безгрошовості цих договорів.

Зі змісту складених відповідачем розписок та укладених між позивачами та відповідачем ОСОБА_9 договорів позики вбачається як сам факт отримання відповідачем від позивачів в борг зазначених ними коштів, так і дата отримання, а саме: 26.03.2004 року - 20000 доларів США від позивача ОСОБА_7, 04.06.2004 року - 38000 доларів США від позивача ОСОБА_6, 23.06.2004 року - 15000 доларів США від позивача ОСОБА_8, 16.09.2005 року - 120000 доларів США від позивача ОСОБА_5, всього на загальну суму, еквівалентну 173000 доларам США.

Крім того вказані обставини визнані відповідачем ОСОБА_9 і відповідно до ст. 60 ЦПК України відповідачем ОСОБА_4 не спростовані ні належними, ні допустимими доказами.

Дані висновки суду першої інстанції підтверджуються письмовими матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'ї без реєстрації шлюбу, визнання земельної ділянки та будинку спільним майном, визнання права власності № 359/2360/13-ц, а саме: - тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_8, виданою 10 жовтня 2003 року, за змістом якої на час її видачі відповідач ОСОБА_16 була зареєстрована в АДРЕСА_5 (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.11); довідкою КП КОР «Західне бюро технічної інвентаризації» від 16.12.2013 №573, відповідно до якої в період з 12.02.1998 року по 12.12.2003 року за ОСОБА_9 було зареєстровано нерухоме майно по АДРЕСА_5, яке 18.11.2003 року було відчужене згідно договору купівлі-продажу (т.2 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.23); довідкою КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної у м.Києві ради від 05.12.2012 №334, за змістом якої ОСОБА_4 з 03.12.2003 року по 10.04.2007 року була зареєстрована в АДРЕСА_6 (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.12); розрахунковими накладними від 9 лютого 2003 року на ім'я отримувача ОСОБА_9, адреса АДРЕСА_1, та від 18 лютого 2003 року на ім'я отримувача ОСОБА_16, адреса АДРЕСА_1, про придбання меблів у мебельному салоні «Ярес» (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.19, 19-зворот, 20); даними паспорта ОСОБА_9, який з 15.11.2005 року був зареєстрований в АДРЕСА_2 (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.10), а також довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в м.Києві, відповідно до якої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, була до 05.03.2013 року зареєстрована в АДРЕСА_2 (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.31).

Той факт, що житловий будинок, в якому станом на 10 жовтня 2003 року була зареєстрована відповідач ОСОБА_4, в АДРЕСА_5, належав відповідачу ОСОБА_9 також підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 18 листопада 2003 року (а.с.177), за змістом якого на момент укладення цього договору, будинок належав продавцю - ОСОБА_9 на підставі договору дарування, посвідченого Кізім С.О., приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області 23 січня 1996 року, реєстр за №156, зареєстрованого в Фастівському міжрайонному бюро техінвентаризації, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером 3003246 , в книзі №16 номер запису 5085.

Доводи апеляційної скарги про те, що договори є фіктивні є необґрунтовані, оскільки відповідно до ст. 204 ЦК України діє призумція правомірності правочину, а у встановленому законодавством порядку ці правочини недійсними не визнані.

Необгрунтовані доводи апеляційної скарги і щодо пропуску строку позовної давності звернення до суду, оскільки з цих підстав можливо відмовити у задоволенні обґрунтованого позову, лише за заявою сторони у спорі, зробленої до ухвалення у справі судового рішення, проте про це відповідачем у справі не заявлялося.

Вказані порушення норм процесуального права щодо витребування доказів, об'єднання в одне провадження позовних вимог декількох громадян відповідно до вимог ЦПК України не є підставами для скасування рішення суду.

Доводи про відсутність солідарного обов'язку за відсутності згоди на отримання грошових коштів спростовується встановленими обставинами про те, що гроші були використані в інтересах сім'ї, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Факт використання отриманих відповідачем ОСОБА_9 у борг від позивачів коштів на придбання квартири в АДРЕСА_2, а також використання цієї квартири в інтересах сім'ї, підтверджується встановленими в судовому засіданні фактом реєстрації відповідачів у вказаній квартирі, тим фактом що ця квартира визнавалась відповідачами спільним сумісним майно подружжя та була подарована відповідачем ОСОБА_9 ОСОБА_12 - дочці відповідача ОСОБА_16 за нотаріально посвідченою згодою останньої, змістом розписок та укладеними між позивачами та відповідачем ОСОБА_9 договорами позики, а також даними щодо надходжень коштів на рахунок ОСОБА_4 після отримання їх у борг її чоловіком ОСОБА_9, з яким вона проживала на той час однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що було встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, а також даними про вартість квартири, придбаної за рахунок отриманих у позивачів коштів, яка на дату її купівлі-продажу становила суму, еквівалентну 250000 доларам США, яка є співмірною із загальною сумою отриманих відповідачем ОСОБА_9 від позивачів коштів.

При цьому будь-яких доказів на підтвердження того, що вказана квартира в АДРЕСА_2 була придбана подружжям ОСОБА_9 та ОСОБА_4 за рахунок інших коштів, а не отриманих відповідачем ОСОБА_9 в якості позики у позивачів, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

За таких обставин апеляційна скарга як необґрунтована підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді