Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/1299/14-ц Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т.З (ВССУ )
Категорія 49 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.,

секретаря судового

засідання Ковальської Я.В.

з участю позивачки

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2015 року в частині вимог щодо визначення місця проживання малолітніх дітей

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом. Просила розірвати шлюб, укладений з відповідачем 20.07.2002 року, неповнолітніх дітей залишити на виховання та проживання з нею.

У травні 2015 року ОСОБА_3 також звернувся до суду із зустрічним позовом. Просив розірвати шлюб, а дітей залишити проживати з ним. При цьому посилався на те, що доходи відповідачки є меншими, а діти більше часу проживають з ним.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Коростишівського районного управління юстиції Житомирської області між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис №105, - розірвано. Малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, залишено проживати з матір`ю. ОСОБА_5 після розірвання шлюбу залишено прізвище «ОСОБА_4». Зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування зазначеного рішення суду в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом безпідставно залишено його зустрічний позов без розгляду.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 Рішення Коростишівського районного суду від 09 червня 2015 року в частині залишення зустрічного позову ОСОБА_3 без розгляду та позов ОСОБА_4 про визначення місця проживання ОСОБА_7 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дітей задоволено частково. Визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком - ОСОБА_3 В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13.10.2015 року в частині вирішення спору ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання малолітніх дітей скасовано. Справу у цій частині передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, та в межах, визначених судом касаційної інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга на рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору щодо місця проживання дітей задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 20.07.2002 року між сторонами був укладений шлюб (а.с.5). Від спільного проживання вони мають двох дітей: дочок ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 6-7).

Проте, під час розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що залишення дітей з матір»ю буде відповідати їх інтересам.

При цьому судом враховано, що Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно зі ст.15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 160 СК України встановлено,що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, статті 171 СК дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спорів між батьками про визначення її місця проживання в судовому засіданні з додержанням вимог Цивільного процесуального кодексу та з урахуванням віку дитини, стану здоров'я, розумового розвитку.

Із врахуванням зазначених положень закону, вирішуючи спір в частині визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із принципу рівності прав і обов'язків обох батьків та надав перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови виховання дітей із врахуванням згоди самої дитини.

Так, старша донька сторін ОСОБА_7, яка досягла віку тринадцяти років, під час апеляційного розгляду справи в судовому засіданні в присутності представника органу опіки і піклування висловила своє побажання проживати з матір»ю та меншою сестричкою, з якою у них хороші стосунки. При цьому дитина пояснила, що мамою для них створені нормальні умови для проживання, навчання та належного розвитку. Вони зростають в атмосфері любові та сімейного затишку. Крім того, з новим чоловіком матері у них склалися гарні відносини.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що у грудні 2016 року ОСОБА_7 виповниться 14 років, у зв»язку з чим та відповідно до ч.3 ст. 160 СК України вона вправі буде самостійно визначати з ким вона бажає проживати: з батьком, чи з матір'ю.

Характеристики обох батьків не містить заперечень щодо цього.

З матеріалів справи вбачається, що мати дітей ОСОБА_4 має хоч і невеликий, але постійний дохід, позитивно характеризується. Та обставина, що вона не має у власності житла, а винаймає його, не може бути підставою для надання батькові дітей переваги у вихованні дітей.

Судом першої інстанції також обґрунтовано враховано, що дівчаткам краще найти спільну мову та радитись із своїх особистих питань саме з мамою. Крім того, розривати між дітьми сімейні стосунки та розлучати їх, як між собою, так і з матір»ю, буде суперечити їх інтересам.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Частинами четвертою та п'ятою статті 19 СК України передбачено обов'язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Відповідно до висновку Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх дітей з матір'ю ОСОБА_5 (а.с. 186). Таку позицію підтримав в суді і представник органу опіки і піклування.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та правовідносини сторін, вірно застосував до них відповідні норми національного та міжнародного права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що виняткових обставин для розлучення малолітніх дітей з матір'ю немає.

Оскаржуване рішення в частині, яка переглядається апеляційним судом, постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2015 року в частині вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: