У Х В А Л А

10 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна,

в с т а н о в и л а :

Корольовський районний суд м. Житомира рішенням від 17 квітня

2015 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 17 квітня

2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовив.

Апеляційний суд Житомирської області рішенням від 11 червня

2015 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення фактів, що мають юридичне значення залишив без змін, в іншій частині рішення скасував та ухвалив нове: визнав за ОСОБА_6 право власності на будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1; витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 зазначений будинок на користь ОСОБА_6; вирішив питання розподілу судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 24 липня 2015 року відмовив

ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

28 квітня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2015 року з підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 376, 388, 1268, 1276 ЦК України та статті 281 Закону України «Про планування і забудову територій», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи свої доводи заявник послався на ухвали Верховного суду України від 10 грудня 2008 року, 11 березня 2009 року, 20 січня й

3 листопада 2010 року, постановлені ним, як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2011 року, 27 листопада 2013 року, 28 січня,

8 й 15 липня 2015 року, 24 лютого 2016 року, а також постанови пленуму Верховного Суду України від 1 жовтня 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» і від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності й витребування майна та ухвалюючи в цій частині нове апеляційний суд, з вимогами якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що до позивачки перейшло право на спадщину у порядку трансмісії; рішення суду першої інстанції, яким визнано за ОСОБА_7 право власності на спірний будинок скасовано судом апеляційної інстанції, тому подальше розпорядження цим нерухомим майном суперечить нормам чинного законодавства та порушує права ОСОБА_6; будинок вибув з володіння позивачки поза її волею, у зв'язку з чим наявні підстави для його витребування у добросовісного набувача (ОСОБА_5.) згідно з вимогами статті 388 ЦК України.

Наданими для порівняння ухвалами від 10 грудня 2008 року, 11 березня

2009 року, 8 й 15 липня 2015 року та 24 лютого 2016 року суди касаційної інстанції скасували ухвалені у справах рішення і направили справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Ухвалою від 3 листопада 2010 року суд касаційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким задоволено позов про визнання права власності на спадкове майно за сином спадкодавця, який звернувся із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом термін, зазначивши, що інший син спадкодавця, як спадкоємець за заповітом та за законом першої черги, не прийняв спадщину своєчасно, тому не набув права на спадкове майно.

Суд касаційної інстанції в ухвалі від 24 січня 2011 року погодився з висновками суду першої інстанції, який задовольняючи позов про визначення додаткового строку для прийняття спадщини виходив з того, що наведені позивачем причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини є поважними, а зазначені обставини свідчать про наявність для нього об'єктивних, непереборних та істотних труднощів для подання заяви у строк, який був встановлений нотаріальною конторою.

Ухвалою від 27 листопада 2013 року суд касаційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким встановлено факт постійного проживання позивача разом зі своєю дружиною - спадкодавцем на час відкриття спадщини та відмовлено в частині позовних вимог про визнання права власності.

В ухвалі від 28 січня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, якими визнано за позивачем за зустрічним позовом право користування квартирою, у якій він проживав з 2008 року, що є підставою для реєстрації його місця проживання; а також відмовлено у задоволенні вимог позивача за первісним позовом з підстав того, що останній хоча й був зареєстрований у спірній квартирі, однак фактично нею не користувався і ніколи не вселявся до неї, а тому його вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою не підлягають задоволенню.

Ухвалою від 20 січня 2010 року суд касаційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявницею на підтвердження вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Постанови Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не є постановами Верховного Суду України, прийнятими у порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, а тому на них не може здійснюватись посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна за заявою ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема