Провадження №2/761/1198/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 січня 2016 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Савицького О.А.

при секретарі Личак М.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и в :

30.07.2015 року позивач звернувся в суд з позовом до ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України, третя особа: ОСОБА_2, в якому просив поновити його на роботі на посаді проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Уіверситет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.03.2015 року до дня поновлення на роботі, який на день пред'явлення позову становить 53199,56 грн., стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що починаючи з 03.02.2014 року його було призначено на посаду проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України на умовах контракту згідно Наказу №77-К від 03.02.2014 року. Наказом №94-К від 03.02.2014 року ОСОБА_1 було призначено на посаду професора кафедри менеджменту освіти, економіки та маркетингу Центрального інституту післядипломної освіти за внутрішнім сумісництвом. 02.04.2014 року з позивачем було укладено Контракт №7, відповідно до якого його було призначено на посаду проректора з навчально-виховної роботи, строком до 14.11.2018 року. Наказом №174-К від 15.04.2014 року позивача було затверджено на посаді проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України з 02.04.2014 року на підставі Постанови Президії Національної академії педагогічних наук України №1-7/4-95 від 02.04.2014 року. Відповідно до Наказу №578-К від 31.12.2014 року позивача було призначено на посаду професора кафедри державної служби Центрального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах сумісництва. Наказом №83-К від 05.03.2015 року позивача було звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Позивач вважає, що відповідачем при його звільненні були грубо порушені норми трудового права України, а тому він звернувся до суду з даним позовом для захисту свої прав.

Під час розгляду справи судом, позивач в порядку ст. 31 ЦПК України збільшив свої вимоги, а саме просив поновити його на роботі на посаді проректора з навчального-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.03.2015 року до дня поновлення на роботі, який станом на 18.11.2015 року становить 95306,92 грн., та стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 50000 грн.

В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали, просили задовольнити його в повному обсязі з підстав викладених в ньому.

Представник відповідача проти позову заперечила, вважає його необґрунтованим, оскільки звільнення позивача відбулося відповідно до норм чинного трудового законодавства, а тому права позивача відповідачем не порушувались, крім того, надала суду письмові заперечення у яких крім іншого зазначено, що твердження позивача стосовно того, що на момент звільнення він працював на трьох посадах є хибними та не відповідають дійсності. також позивач наголошує, що заява про звільнення за власним бажанням була написана ним під постійним психологічним тиском, але при цьому жодних доказів, які підтверджують вказані твердження, а також те, що у нього був незадовільний психологічний стан суду надано не було. Щодо доводів позивача, стосовно його звільнення не в день написання заяви, 03.03.2015 року, а 05.03.2015 року, відповідач зазначає, що заяву про негайне звільнення позивач подав в кінці робочого дня, проте, керівництво Університету пропонувало зачекати поки ректор повернеться на роботу з лікарняного, але позивач наполягав на негайному звільнені, на підставі чого було прийнято рішення звільнити позивача 05.03.2015 року, про що було погоджено з позивачем.

Третя особа на розгляд справи до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність ОСОБА_2

Вислухавши учасників судового розгляду справи, допитавши свідків, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що відповідно до Наказу №77-К від 03.02.2014 року ОСОБА_1 було призначено на посаду проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України (а.с.30).

Згідно з Наказом №94-К від 03.02.2014 року позивача було призначено на посаду професора кафедри менеджменту освіти, економіки та маркетингу Центрального інституту післядипломної освіти за внутрішнім сумісництвом (а.с.31).

02.07.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Контракт №7, відповідно до якого його було призначено на посаду проректора з навчально-виховної роботи, строком до 14.11.2018 року (а.с.33-34).

Згідно з Наказом №174-К від 15.04.2014 року позивача було затверджено на посаді проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України з 02.04.2014 року на підставі Постанови Президії Національної академії педагогічних наук України №1-7/4-95 від 02.04.2014 року (а.с.35).

Наказом № 534-К від 17.12.2014 року позивача поряд з іншими працівниками було звільнено з посади професора кафедри менеджменту освіти, економіки та маркетингу ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 100).

Відповідно до Наказу №578-К від 31.12.2014 року позивача було призначено на посаду професора кафедри державної служби Центрального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах сумісництва (а.с.36).

03.03.2015 року ОСОБА_1 написав заяву про звільнення за власним бажанням з 03.03.2015 року на ім'я т.в.о. ректора ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України Чернишової Є.Р. (а.с.39).

Наказом №83-К від 05.03.2015 року позивача було звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, як з посади проректора з навчально-виховної роботи ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України, так і з посади професора кафедри державної служби Центрального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах сумісництва (а.с.37).

Згідно зі ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Враховуючи вищевикладене, оскільки судом було встановлено, що заяву про звільнення за власним бажанням позивач написав 03.03.2015 року, у якій просив звільнити його саме з 03.03.2015 року, проте його було звільнено лише з 05.03.2015 відповідно до Наказу №83-К від 05.03.2015 року, також в його заяві не було вказано з якої посади він просить його звільнити. При тому, що він обіймав у відповідача дві посади, крім того, 04.03.2015 року позивач виходив на роботу, тобто після дати з якої він просив його звільнити, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено порядок звільнення позивача відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем в процесі розгляду справи не було доведено ту обставину, що він написав свою заяву про звільнення з роботи під тиском з боку керівництва відповідача. Дана обставина не доведена ні письмовими доказами, ні показами свідків, які були допитані судом, як за заявою сторони позивача, так і за заявою представника відповідача.

Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.1992 року визначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

В даному випадку ОСОБА_1 було звільнено відповідно до наказу від 05.03.2015 року на підставі його заяви, з наказом про звільнення він ознайомився в той же день та отримав розрахунок і трудову книжку. До суду з позовом про поновлення н6а роботі позивач звернувся тільки 30.07.2015 року, тобто через чотири місяці і 25 днів, замість встановленого законом одного місяця.

Суд не погоджується з посилання позивача на поважність пропуску строку на звернення до суду, у зв'язку з погіршенням його стану здоров'я та перебуванням на лікуванні закордоном, оскільки з наданих суду доказів, не вбачається, що стан здоров'я позивач був таким, що не дозволяв йому скористатися своїм правом на звернення до суду з даним позовом для захисту своїх прав в межах встановленого строку. Відповідно до медичних документів наданих позивачем суду не вбачається, що він був хоча б госпіталізованим і мав би перебувати на стаціонарному лікуванні. Крім того, як встановлено судом позивач має можливість скористатися правовою допомогою фахівців у галузі права, оскільки його інтереси в суді поряд з ним представляло два представники.

Щодо перебування позивача на лікуванні за кордоном, то ним не надано будь-яких доказів такого лікування, але навіть, якщо таке лікування і було, необхідність саме лікування за кордоном позивачем також не доведено.

За таких обставин, оскільки позивач пропустив строк на звернення з даним позовом до суду на більш ніж на три місяці, при місячному строці на звернення, належних доказів поважності пропуску строку на звернення до суду встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України ним надано не було, суд не вбачає законних підстав для поновлення цього строку, а тому відмовляє позивачу у задоволені його позову з підстав пропуску строку на звернення до суду без поважної причини.

Оскільки решта вимог позивача, а саме: стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги щодо поновлення позивача на роботі, у задоволені, якої судом було відмовлено, а тому суд відмовляє у задоволені позову вцілому.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 79, 88, 169, 212 -215, 223, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: