Справа № 2-1857/11 Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/2999/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 09.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

9 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою громадської організації «Громадське обєднання корінних киян «Київське земляцтво» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності,

у с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на земельній ділянці по вул. Черняховського, 36 у м. Бровари Київської області, яка рахується в резервних територіях міста і протягом останніх пяти років ніким не використовувалась, він власними силами, не порушуючи прав інших осіб, побудував нежитлову будівлю площею 206,0 кв.м для використання у господарський діяльності. Вказана будівля відповідає вимогам державних будівельних норм щодо даного класу приміщень та її розміщення не суперечить генеральному плану забудови м. Бровари, згідно з яким у даному районі планувалося будівництво обєктів комерційного використання.

За зверненням позивача, КП Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю, а ДП «Державний науково-дослідний інститут будівельних конструкцій» складено висновок щодо технічного стану, надійності і придатності конструкцій даної будівлі. Проте відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у державній реєстрації права власності на нежитлову будівлю, оскільки відсутність правовстановлюючих документів на закінчене будівництво перешкоджає йому вільно розпоряджатися новоствореним нерухомим майном.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2011 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на створене нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю площею 206,0 кв.м, яка розташована по вул. вул. Черняховського, 36 у м. Бровари Київської області.

В апеляційній скарзі ГО «Громадське обєднання корінних киян «Київське земляцтво», яке має статус юридичної особи (п. 1.6. Статуту), посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Розпорядженням керівника апарату Апеляційного суду Київської області від 16 вересня 2016 року № 292 призначено повторний автоматичний розподіл справи у звязку з відставкою судді Касьяненко Л.І. у відповідності до Постанови Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року № 1513-VIII «Про звільнення суддів», в результаті чого 20 вересня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу ОСОБА_1

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники апелянта підтримали вимоги апеляційної скарги. Додатково пояснили, що один із членів їхньої організації проживає в м.Бровари, і звернувся до їхньої організації за допомогою щодо захисту його порушеного права збудованої нежитлової будівлі площею 206,0 кв.м, яка розташована по вул. вул. Черняховського, 36 у м. Бровари Київської області.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

У відповідності ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що на земельній ділянці площею 0,9016 га по вул. Черняховського, 36 у м. Бровари Київської області, яка рахується в резервних територіях міста, ОСОБА_2 побудував нежитлову будівлю площею 206,0 кв.м для використання у господарський діяльності.

За зверненням позивача, 13 квітня 2011 року КП Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю, а 18 квітня 2011 року ДП «Державний науково-дослідний інститут будівельних конструкцій» складено висновок № 17-4, згідно якого нежитлова будівля за своїм технічним станом відповідає нормативним вимогам за міцністю, надійністю, довговічністю та безпекою в експлуатації. Крім того, нежитлова будівля знаходиться в нормальному стані і відповідає вимогам ДБН В.2.2-9-99 «Громадські будинки та споруди. Основні положення» та придатна до експлуатації.

Листом від 18 квітня 2011 року № 28 КП Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» відмовили ОСОБА_2 у державній реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не мотивуючи свого висновку, виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є обєкт нерухомого майна, який в установлений законом порядку не введено до експлуатації та зведений на земельній ділянці, яка не виділялася позивачу у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи із змісту частин 1, 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва обєкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття обєкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей обєкт не виникає.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Абзацом 2 ч. 3 ст. 331 ЦК України встановлено право особи, що створила обєкт нерухомого майна зі своїх матеріалів, або набуває на нього право власності на підставі договору або закону, укладати договори щодо зазначеного обєкта незавершеного будівництва (про відчуження або іпотечні).

При цьому для реєстрації права власності набувача на обєкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення обєкта нерухомого майна, проектно-кошторисна документація, а також документи, що містять опис обєкта незавершеного будівництва.

Відповідно до ст. 9 Закону України в «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій».

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд на вказане уваги не звернув, у порушення вимог cт. ст. 212, 214 ЦПК України не врахував, що нормами діючого законодавства не передбачена можливість визнання права власності на новозбудоване нерухоме майно в судовому порядку та залишив поза увагою, що спірна нежитлова будівля не введена в експлуатацію та стосовно неї не здійснено державну реєстрацію як на завершений об'єкт будівництва.

Крім того, вирішуючи питання про законність набуття права власності на об'єкти нерухомого майна, суд повинен був враховувати, що за положеннями ст. 376 ЦК України право власності на нерухоме майно може бути визнано за особою лише за умови, що таке будівництво не є самочинним у розумінні ст. 376 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про містобудівну діяльність».

Приписами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Таким чином, вирішуючи спір, суд не врахував, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна на земельній ділянці, яка не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, не набуває права власності на нього.

Поза увагою суду залишилося те, що визнання судом права власності на самочинно побудоване нерухоме майно можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Крім того, згідно розяснень, що містяться в п. 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути предявлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу громадської організації «Громадське обєднання корінних киян «Київське земляцтво» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_3