РІШЕННЯ

Іменем України

23.06.2016 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова, в складі:

головуючого судді Масендич В.В.

при секретарі Левицькому М.І.

з участю:

відповідача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації м.Львова, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації м.Львова, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Позов обґрунтовує тим, що він перебував у шлюбі із відповідачкою з 07.12.2002р. по 03.12.2014р., та згідно рішення суду від 03.12.2014р. шлюб було розірвано. Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу постійно проживає із відповідачкою. Позивач мав бажання бачитись з дитиною та приймати участь у її вихованні і до липня 2014 року відповідачка не заперечувала проти цього, проте з липня 2014р. позивач не міг прийти до спільної згоди із відповідачкою щодо порядку та способу його участі у вихованні їх спільної дитини. Відповідачка завжди перешкоджає у зустрічах позивача із сином. Так, у 2015р. теж була перешкода у виїзді дитини за кордон з погрозами та шантажем з боку відповідачки. У 2016р. позивач знову планує оздоровити сина у Республіці Італії на березі Адріатичного моря у м. Сотто Маріно у друзів. У 2014р. та 2015р. позивач вже оздоровлював сина за кордоном, разом з старшим сином відповідачки від першого шлюбу, ОСОБА_5, в Італії в м.Сотто Маріно. Вони гостювали у сімї Семаник. При цьому відповідачка надавала свій дозвіл на виїзд дитини за кордон у його супроводі, хоча отримати дозвіл було проблематично. Відповідачка забирала паспорт сина, блокувала номер телефону дітей. На думку позивача така подорож матиме суттєве значення для духовного та фізичного розвитку,загального розвитку сина, крім цього морська кліматична зона є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Але, не зважаючи на це, відповідачка безпідставно не дає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували її відмову, вона не наводить. Фінансування поїздки та витрати на виготовлення документів позивач буде здійснювати особисто. Просить позов задоволити та надати дозвіл на оформлення всіх повязаних із перетинанням державного кордону України документів, для виїзду за кордон неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди його матері ОСОБА_1, дозволити тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу його матері ОСОБА_1 до Республіки Італії та країн Шенгенської зони, строком до 30 днів перебування , у період з червня 2016р. по вересень 2016р. у супроводі батька ОСОБА_3.

В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги, в яких просить надати дозвіл на виготовлення проїзних документів дитини ОСОБА_4, 28.07.2004р.н., без заяви про згоду матері ОСОБА_1 та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 за межі України без згоди та супроводу матері ОСОБА_1

Відповідачка подала на адресу суду заперечення проти позову, в яких зазначає, що після розірвання шлюбу син ОСОБА_3 проживає разом із нею. В серпні 2015р. позивач забрав сина з дому без її відома та повернув його через два тижні, в цей час син був за кордоном у Республіці Італія. Зв'язок із сином був відсутній, так як телефон у нього забрав батько. По даному факту відповідачка викликала міліцію, про що було подано заяву до Франківського РВ ЛМУ ГМВС України. Такий факт повторився 30.12.2015р., позивач забрав дитину з дому щоб поговорити?а натомість викрав та без її відома вивіз за кордон про що повідомив її в телефонному режимі ввечері 30.12.2015р. В результаті чого, син сторін зустрів Новий рік в автобусі по дорозі до Республіки Італія. Востаннє такий випадок стався 04.03.2016р., коли позивач без дозволу забрав сина прямо зі школи, про що повідомив відповідачку по телефону, і повернув додому 08.03.2016р. о 22:00 год. просить дозволити тимчасовий виїзд її неповнолітньому сину, ОСОБА_4, за межі України за її згодою і на чітко зазначений період часу з попереднім погодженням з нею та просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання позивач не зявився, подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просить позов задоволити.

В судовому засіданні відповідачка заперечила проти позову, надала пояснення аналогічні викладеним у її запереченнях на позов, просить відмовити в такому.

В судовому засіданні представник третьої особи Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації м.Львова поклався на розгляд суду.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи судом встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 03.12.2014р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (7 а.с.)

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження серії І-СГ №338783 від 14.08.2004р. (6а.с.)

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 вже надавала дозвіл на виїзд її сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 за кордон в супроводі його батька ОСОБА_3, що стверджується нотаріально засвідченою заявою від 16.06.2014р. (14а.с.)

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7ст.7 СК України).

Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 р. яка набрала чинності для України 27.09.1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів) опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до підпунктів 1,2 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків; якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про прибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тобто, вищевказана вимога закону дає підстави для висновку, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки з зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків у наданні згоди на цей виїзд.

Вищенаведена правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 09.02.2011 р. № 6-26604 св10, яка в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд при прийнятті рішення враховує вимоги ст. 141 СК України, стаття 11 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яка передбачає, що держави-учасниці вживають заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

З урахуванням наведеного вбачається, що вирішуючи питання надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері, яка проживає разом з дитиною, суд повинен враховувати заперечення матері дитини, з якою дитина проживає та з'ясувати обґрунтованість цих заперечень.

Враховуючи все вищенаведене, вбачається, що позивач хоче, щоб суд надав дозвіл на тимчасові поїздки його неповнолітнього сина ОСОБА_4 за кордон, зокрема до Республіки Італія та країн Шенгенської зони без дозволу та супроводу його матері ОСОБА_1 у супроводі батька ОСОБА_3 строком на 30 днів у період з червня 2016р. по вересень 2016р., проте його вимога не містить конкретної інформації до яких саме країн Шенгенської зони, окрім Республіки Італія він хоче вивести сина на оздоровлення та немає конкретної інформації про період перебування за кордоном, а відтак, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,60,209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації м.Львова, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Масендич В.В.