Справа № 750/5826/15-ц Провадження № 22-ц/795/61/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Карапута Л. В. Доповідач - Шевченко В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка В.М.,
суддів:Лакізи Г.П., Скрипки А.А.
при секретарі:Покладі Д.В.,
за участю:позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_5, їх представника - адвоката Авраменко Н.Л., відповідача ОСОБА_7 та його представника - адвоката Черненок Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_9 та ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_9, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним, треті особи - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовський Михайло Станіславович, Реєстраційна служба Чернігівського міського управління юстиції,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 та ОСОБА_5 просять рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2015 року скасувати, визнати строк для звернення ОСОБА_9 та ОСОБА_5 до суду з позовною заявою про визнання договору дарування, укладеного 02 листопада 2011 року з відповідачем ОСОБА_7, таким, що пропущений з поважних причин та поновити позивачам ОСОБА_9 та ОСОБА_5 строк для звернення їх до суду з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним.

Договір дарування, укладений 02 листопада 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Слєдовським М.С. - визнати недійсним з 02 листопада 2011 року.

Зобов`язати відповідача ОСОБА_7 повернути у власність ОСОБА_9 та ОСОБА_5 частину будинку, яка знаходилась у спільній сумісній власності з ОСОБА_5, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - в кількості приміщень, які знаходяться на першому поверсі будинку, а саме: коридору, приміщення туалету і ванни, приміщення кухні і двох суміжних кімнат.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_9 та ОСОБА_5 відмовлено.

Апелянти вважають, що рішення суду першої інстанції є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_5 дізналися про те, що підписали договір дарування замість договору довічного утримання лише після витребування судом першої інстанції даного договору. Оскільки договір дарування був укладений з порушенням прав та інтересів, волевиявлення позивачів, вони звернулися за захистом своїх прав та інтересів до суду з позовною заявою про визнання договору дарування від 02 листопада 2011 року недійсним, а також з клопотанням про поновлення строку на звернення до суду, який ними пропущено з поважних причин.

Апелянти зазначають, що їх волевиявлення і внутрішня воля не відповідали і не відповідають змісту договору, укладеного 02 листопада 2011 року з відповідачем, і даний договір не був спрямований на реальне настання тих правових наслідків, які позивачі обговорювали з відповідачем до оформлення і підписання договору який був помилково укладений. Погоджуючись на укладення договору з сином позивачі не заперечували передати у власність свій будинок, але не безоплатно, а лише взамін надання їм довічної допомоги, про що було домовлено заздалегідь до укладення договору.

Також був наявний обман з боку відповідача спрямований на паралізацію волі, який зачитуючи договір оголосив що такий є договором довічного утримання і догляду за ними.

Лише негативний стан здоров»я позивачів, збіг важких для них обставин, спонукали їх на крайню потребу у догляді, змушували до укладення договору на вкрай невигідних умовах, їх волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків обумовлених договором дарування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити і залишити рішення без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом по справі встановлено, що 02 листопада 2011 року було укладено оспорюваний договір дарування житлового будинку загальною площею 63,8 кв.м,житловою площею 37,0 кв.м. та надвірні будівлі, які розташовані в АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_5 передала безоплатно у власність ОСОБА_7(своєму сину) вказане нерухоме майно, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовським М.С.(ас.104-105).

Згідно зі ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні(обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи із змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні його умови.

Згідно із ч.ч.1,3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов»язок доведення наявності обставин, з якими закон пов»язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним покладається на позивача.

Позивачі в обґрунтовування позовних вимоги посилалися на те: що правочин(договір дарування) був вчинений під впливом помилки(ст.229 ЦК України),обману (ст.230 ЦК України), внаслідок впливу тяжкої обставини і вкрай невигідних умовах(ст233 ЦК України).

Згідно зі ст.61 ЦК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст..61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення, у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним судом. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як роз»яснено в п.19 постанови Пленуму Верховного Сулу України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 18 червня 2014 року №6-69 цс 14.

Відповідно до положень ч.1ст.57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин,що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Суд першої інстанції з»ясовуючи дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи, повністю вияснив обставини відчуження ОСОБА_9, 02 листопада 2011 року своєму синові ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1. Зокрема суд дав оцінку показам свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12,ОСОБА_13, з яких вбачається обставини, що передували укладення ОСОБА_5 спірного договору дарування. І що позивач правильно уявляла наслідки укладеного нею договору дарування житлового будинку на що була її воля на це, та не помилялася щодо правової природи договору.

Відповідно до наданої ОСОБА_5, до приватного нотаріуса заяви, він як чоловік дарувальника дає згоду на укладення дружиною ОСОБА_9. договору дарування їх сину ОСОБА_7, житлового будинку з надвірними будівлями, по АДРЕСА_1, повністю усвідомлюючи значення своїх дій.(ас.106).

На думку колегії суддів, підтвердженням доводів ОСОБА_7 про те, що при укладенні договору дарування, позивачі (батьки) не помилялися щодо передачі йому (обдарованому) безоплатно житлового будинку з надвірними будівлями та що позивач не помилялася щодо правових наслідків договору вже маючи досвід на безоплатне відчуження майна, є вчинення ОСОБА_9 15 серпня 2000 року договору дарування частини житлового будинку своїй дочці ОСОБА_14 в АДРЕСА_2, що не заперечується сторонами та свідчить копія зазначеного договору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,після укладення договору дарування,відбулася фактична передача спірного нерухомого майна відповідачу у зв»язку із зміною власника, ОСОБА_7 було значно здійснена добудова приміщень житлового будинку АДРЕСА_1; відповідно до п.1.24 рішення 52 сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 28.08.2015 року затверджено технічну документацію та передано йому у власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд площею 0,0252 га(ас.81,110-115).

Виходячи з фактичних обставин справи, позивачами не доведено, неправильності сприйняття ОСОБА_9(дарувальником) умов договору дарування, яке вплинуло на її волевиявлення і за яким не передбачено яких - небудь зустрічних майнових домагань, зазначений договір спрямований на надання майнової вигоди лише ОСОБА_7

Таким чином, відсутні фактичні дані, що ОСОБА_9 неправильно сприймала умови договору дарування в силу яких вона як дарувальниця передала обдарованому ОСОБА_7 безоплатно дарунок( житловий будинок та надвірні будівлі в АДРЕСА_1) у власність. та що помилялася щодо прав та обов»язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. При цьому враховуючи зміст норм ст..ст.717, 215 ЦК України, не має правого значення поведінка ОСОБА_7, що сталася після укладення договору дарування, в т.ч. і після конфлікту між онуком позивачів та племінником відповідача.

Як роз»яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Сулу України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Беручи до уваги докази, які стосуються предмету доказування у справі, колегія суддів вважає, що позивачами не доведено належними доказами навмисного цілеспрямованого введення відповідачем в оману сторони правочину ОСОБА_9 щодо фактів, які впливають на укладення правочину, зокрема відсутні факти щодо неправдивого оголошення сином позивача частини договору, перекручування його змісту.

Таким чином, відсутні докази навмисного введення відповідачем в оману ОСОБА_9. повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз»яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Сулу України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах,чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Такий же правовий висновок викладено в постанові Верховного суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-2цс14.

Суд першої інстанції виходячи із поняття вкрай невигідні умови правочину, що охоплює два моменти: об»єктивний та суб»єктивний, ретельно досліджував фізичний стан здоров»я позивачів, який на їх думку спонукав укласти оспорюваний ними правочин.

Суд дослідив виписки з медичної картки ОСОБА_9, яка будучи з 22.02.2011 року інвалідом першої групи загального захворювання, проходила планове лікування в медичному закладі, та стан здоров»я її чоловіка ОСОБА_5, який з 2009 року мав третю групу інвалідності загального захворювання (з 24.04.2015 року встановлена 2 група інвалідності загального захворювання), та відповідно до медичної картки проходив курс лікування; проте з»ясовуючи дійсні обставини справи, суд прийшов до обгрунтованого висновку про недоведеність позивачами того, що правочин був вчинений вимушено під впливом тяжкої обставини, оскільки не встановлено, що саме у зв»язку із станом здоров»я позивачів необхідно було укласти оспорюваний договір дарування житлового будинку.

На підставі викладеного, визначивши правову суть спору, врахувавши обставини якими обґрунтовувалися позовні вимоги, оцінивши надані сторонами докази у відповідності з правилами ст.212 ЦПК України, дослідивши факти, які становлять основу заявлених вимог та заперечень проти них і мають значення для правильного розгляду справи, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що в позові ОСОБА_9 та ОСОБА_5 слід відмовити, оскільки ними не доведено фактів, що свідчать про порочність даного правочину.

За таких обставин, апеляційний суд вважає що постановлене судове рішення є законним і обґрунтованим, висновок суду відповідає встановленим обставинам і дослідженим доказам, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованим, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити і залишити рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 та ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: