АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/376/2016 Головуючий 1 інст. Трухановим В.В.
Справа № 639/0188/15-ц Доповідач - Кісь П.В.
У Х В А Л А

іменем України

13 січня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року по справі за позовом до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 жовтня 2015 року про відмову у відкритті провадження за його позовною заявою, вважаючи, що вона постановлена з порушеннями норм матеріального та процесуального права, і постановити нове рішення по суті його позовних вимог.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує посиланням на те: що суддя в порушення закону розглянула справу одноособово, без секретаря; що вирішила позов не у повному обсязі, не звернувши увагу на ту обставину, що позов предявлено до суддів першої, другої і третьої інстанції; що відмову у відкритті провадження суддя мотивувала посиланням на рішення Пленуму Верховного Суду України, яке носить лише рекомендаційний характер; що оскарженою ухвалою суддя незаконно відмовила у гарантованому Конституцією України судовому захисті його порушених прав.

В судове засідання апеляційної інстанції, про час і місце якого ОСОБА_3, згідно отриманого судом повідомлення про вручення йому судової повістки, був повідомлений належним чином, позивач не зявився, причину неявки не повідомив. Справу апеляційний суд розглядає у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України за відсутністю сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м.Харкова з позовною заявою, зазначивши відповідачем ОСОБА_4 спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій просив стягнути з відповідача аліменти на його користь в сумі 25% від усіх видів заробітку всіх фігурантів у справі (всіх суддів і ОСОБА_5А.) за залишення без допомоги його сина за статтею 178 ГК України.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_3 вказував, що у березні 2014 року він звернувся до Московського районного суду м.Харкова з позовом, однак судді Московського районного суду м.Харкова, а потім і судді Апеляційного суду Харківської області, куди він звертався з апеляційною скаргою, ухвалили по його справі незаконні судові рішення.

Судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ також незаконного залишили без задоволення його касаційну скаргу на судові рішення першої і апеляційної інстанції. Вважає, що при розгляді справи за його позовом до ОСОБА_5 судді за формальними ознаками відмовили у задоволенні його позову щодо шахрайських дій ОСОБА_5 та у задоволенні його вимог про перегляд незаконного судового рішення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 жовтня 2015 року у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про стягнення аліментів відмовлено з підстав, передбачених п.1 ч.2 статті 122 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з вказаною ухвалою, оскільки вона постановлена з додержанням вимог закону.

Посилання ОСОБА_3 на те, що суддя допустила порушення встановленого процесуальним законом порядку, постановивши ухвалу одноособово, не ґрунтується на вимогах закону, так як суддя Жовтневого районного суду м.Харкова у відповідності до вимог ч.1 ст.18 та п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, одноособово, а не в судовому засіданні за участю секретаря, як це помилково вважає ОСОБА_3, постановила ухвалу про відмову у відкритті провадження, оскільки заява ОСОБА_3 не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Оскаржена ОСОБА_3 ухвала судді за формою і змістом також відповідає вимогам закону.

В ній, зокрема, міститься: докладне обґрунтування висновку про відсутність передбачених законом підстав для відкриття провадження у справі в порядку цивільного судочинства з зазначенням норми процесуального закону, за яким вирішується це питання; встановлений законом порядок вирішення питань, з якими звертається ОСОБА_3 до суду першої інстанції з позовною заявою: порядок і строки оскарження ухвали.

Викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилання на те, що відмова у відкритті провадження за його позовом, на його думку, фактично є відмовою у гарантованому Конституцією України судовому захисті його прав, не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте в даній справі такі правовідносини не виникають, зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що їх предметом є процесуальні дії суддів при здійсненні правосуддя при вирішенні справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, а тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до ст. 125 КонституціїУкраїни в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про ОСОБА_4 раду юстиції».

Таким чином, діюче законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суддів є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (ст. ст. 126, 129 Конституції України).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз'яснено, що у розумінні положень ч. 1 ст. 2, пп. 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Та обставина, що в оскарженій ОСОБА_6 ухвалі, крім норм закону, за якими вирішено відмовити у відкритті провадження, є послання ще й на розяснення Пленуму Верховного Суду України, жодним чином не є підставою для задоволення апеляційної скарги, а є лише свідченням змістовного обґрунтування висновку судді щодо прийняття певного процесуального рішення.

Вказані розяснення є відтворенням положень ст. ст. 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій чи предявленням до них позову до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (як на стадії вирішення питань щодо відкриття провадження, так і при розгляді по суті, перегляді судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Отже суд обґрунтовано і у відповідності із законом, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_3

Викладені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_3 не свідчать про наявність передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 жовтня 2015 року.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст.307, ст.308, п.1 ст.312, ст.ст.313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.С. Кіпенко

ОСОБА_2