РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10917/16-ц

пр. № 2/759/4771/16

04 листопада 2016 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2, аргументуючи тим, що ним за власні кошти від продажі своєї квартири купив зазначену квартиру будучи у шлюбних відносинах із відповідачем, від цього шлюбу у сторін народився син.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 37).

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності серія НОМЕР_2 від 16.03.1998 позивачу належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 (а.с. 20).

Встановлено, що між сторонами зареєстровано шлюб 17.07.2004 у ВРАЦС Святошинського РУЮ у м. Києві (а.с. 9).

У даному шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

За договором купівлі-продажу від 27.04.2005 позивач продав квартиру за адресою: АДРЕСА_2, за 17637 грн. 60 коп. Така вартість зазначена в договорі, проте фактично квартиру було продано за 100 тис. доларів США. Цей факт підтвердила також відповідач (а.с. 17-20).

У цей же день позивач за договором №63/2005 інвестування будівництва житлового будинку купив квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 172262 грн. 50 коп. (а.с.12, 13).

Відповідно до довідки №108 від 19.05.2016, виданої ДПМО України «Укрвійськбуд», Гпозивач зобов'язання по договору інвестування будівництва об'єкта інвестування квартири АДРЕСА_1 за договором №63/2005 від 22 квітня 2005 року ним виконані повністю та заборгованості по про інвестованому житловому приміщенню з уточненням замірів БТІ (61.40 кв.м) не має., інвестиція в сумі 188 552 грн. 50 коп. внесена повністю (а.с. 22).

Згідно висловленої правової позиції Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2333цс15, вбачається, що ст. 60 СК України визначено, майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Дослідивши та надавши оцінку іншим, крім договору купівлі-продажу спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 доказам, зокрема договору купівлі-продажу належної позивачу на праві особистої приватної власності квартири за адресою: АДРЕСА_2., яка була відчужена останнім у день придбання спірної квартири, факт отримання позивачем коштів у розмірі 100 тис. доларів США за відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2, розписку на підтвердження цього факту, який не заперечувався відповідачем, а також відсутність доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, суд, застосовуючи норми ст.ст. 57, 60 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти позивача.

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтовані та законі, доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 60, 57 СК України, ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: