У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Демидівської селищної ради Демидівського району Рівненської області про встановлення факту прийняття спадщини, факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Демидівської селищної ради Демидівського району Рівненської області про встановлення факту прийняття спадщини, факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно відмовлено повністю.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що при винесенні оскаржуваного рішення судом за основу було взято інститут прописки, який на даний час є відмінений.

Доводила, що суд першої інстанції не надав жодної уваги свідченням свідків, які одноголосно стверджували, що ОСОБА_5 постійно проживала разом з донькою ОСОБА_1, також не було враховано, що у всіх медичних картках, у всіх виписках, епікризах значилась адреса позивача як адреса постійного проживання ОСОБА_5

Стверджувала, що не погоджується з викладеною позицією суду першої інстанції, щодо того, що коли відпала необхідність у догляді дітей позивача та у лікуванні ОСОБА_5, остання приїжджала в будинок за місцем реєстрації де спільно з відповідачем вела домашнє господарство. Вказане дало підстави суду вважати, що ОСОБА_5 вважала постійним місцем свого проживання житловий будинок, який був побудований нею за час шлюбу з відповідачем. Однак дана позиція суду ґрунтується лише на словах самого відповідача. Жоден із свідків таких обставин в своїх показах такого не вказував.

Зазначала, що жоден зі свідків не зміг встановити хронологію коли вони бачили ОСОБА_5 в Демидівці до чи після 2005 року. Зокрема свідок ОСОБА_6 вказувала, що бачила ОСОБА_5, коли та ще працювала у магазині, що було ще задовго до 2005 року.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що позивач підтвердила той факт, що ОСОБА_5 пенсію отримувала за місцем реєстрації в смт.Демидівка, Рівненської області, однак ОСОБА_5 не була пенсіонером.

___________________________________________________________________________________________________

Справа № 558/391/15-ц Головуючий в суді І інст. ОСОБА_7

Провадження № 22-ц/787/200/2016р. Суддя-доповідач ОСОБА_8

З цих підстав просила рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

ОСОБА_3 подав письмове заперечення проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції таким, що винесено обґрунтовано та справедливо.

Зокрема вказав, що ОСОБА_5 була пенсіонеркою, оскільки з 2007 року була інвалідом 2 групи та отримувала пенсію в розмірі 500,01 грн., що підтверджується посвідченням № 327999 серії АГ, виданим на термін з 27.11.2007 року по 30.11.2009 року.

Зазначив, що позивач по справі перекручує показання свідків щодо постійного місця проживання ОСОБА_5

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4, просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Голова Демидівської селищної ради подав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та свідоцтва про смерть серії 1-ГЮ № 174908 (а.с. 5) ОСОБА_5 померла 15 вересня 2009 року в м. Рівне Рівненської області і відповідно до ч. 1 ст. 1220, ч.1 ст.1221 та ч. 3 ст. 1223 ЦК України в день її смерті за останнім місцем проживання спадкодавця відкрилась спадщина.

Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Однак на випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповіту не залишила, тому спадкування за законом одержали особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу , тобто спадкоємці першої черги - її чоловік ОСОБА_3 та донька ОСОБА_1В.(а.с.17-19, 36-37).

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

21 серпня 2015 року, тобто через шість років після смерті матері, ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_9 і в той же день листом № 01-16/345 її було повідомлено про пропуск нею шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 та рекомендовано звернутись до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. (а.с. 20).

Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

25 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду в даній справі з позовом про встановлення факту прийняття спадщини, факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Після смерті дружини, ОСОБА_3 до нотаріуса чи до суду з приводу спадкування не звертався.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для встановлення факту прийняття нею спадщини і вона не довела факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5 та відповідно і інших заявлених вимог, щодо спадкування, які повязані та випливають з цього факту.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Наводячи мотиви прийнятого рішення місцевий суд обґрунтовано послався на розяснення дані в абзаці 2 п. 2 та 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, де зазначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сімєю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Аналогічна позиція викладена і у листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де зазначено щодо встановлення факту прийняття спадщини, то, враховуючи положення статей 1268, 1269ЦК, мова може йти лише про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо спадкові правовідносин виникли після набрання чинності ЦК (після 1 січня 2004 року).

Якщо спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК, судам слід враховувати, що ст. 549 ЦК УРСР було визначено перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини - фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном.

Як вбачається з матеріалів справи спадщина відкрилась під час дії нового ЦК України 2003 року, а тому місцевим судом обґрунтовано відмовлено у встановленні факту прийняття спадщини, оскільки норма ст. 549 ЦК УРСР 1963 року до виниклих правовідносин не могла бути застосована.

Посилання апелянта на те, що при винесенні оскаржуваного рішення судом за основу було взято інститут прописки, який на даний час є відмінений, не заслуговує на увагу.

Відмовляючи в частині вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, місцевий суд виходив не з інституту прописки, як стверджує апелянт, а з норм закону, що регулюють виниклі правовідносини та з розяснень даних в у абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, де зазначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5, яка померла 15 вересня 2009 року, на час смерті з 1 серпня 2007 року була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується будинковою книгою та поясненнями сторін в справі (а.с.172-173).

Там же зареєстрований з 21 грудня 1978 року та проживає ОСОБА_3 і цей будинок та земельна ділянка на якій він розташований, зареєстровані за ним відповідно до свідоцтва про право власності з 31 січня 2007 року та державного акту на право власності на земельну ділянку від 19 січня 2005 року (а.с.7,12, 37,172-173).

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Реєстрація ОСОБА_5 за вказаною вище адресою, спростовує твердження ОСОБА_1 щодо постійного проживання зі спадкодавцем у неї вдома за адресою: м. Рівне, вул. Костромська, 1/346, оскільки, як випливає зі ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вона самостійно визначила місце свого проживання, тобто смт. Демидівка вул. Молодіжна 19.

Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували в шлюбі з 15 травня 1976 року, то відповідно до ст.60, 61 СК України та ст.1261 ЦК України, майно набуте ними в шлюбі, було їх спільною сумісною власністю подружжя і відповідач переживши свою дружину є спадкоємцем першої черги після її смерті. Від спадкування ОСОБА_3 не усувався.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Від спадщини ОСОБА_3 не відмовлявся, на час смерті ОСОБА_5 вони, як сімя, проживали разом, а ОСОБА_1 не довела факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Місцевим судом встановлено факт проживання спадкодавця ОСОБА_5 у ОСОБА_1 в період 2005-2009 років, однак це було повязано з доглядом за внуками та проходженням лікування в медичних закладах розташованих в м. Рівне, та не вказує на те, що позивачка постійно проживала разом з спадкодавцем на час її смерті, а лише тимчасово. В інший час вона проживала за місцем своєї реєстрації та вела спільне господарство з чоловіком.

Тобто, на підставі пояснень свідків та інших здобутих в справі належних та допустимих доказів, місцевим судом дана належна правова оцінка обставинам на які посилалась позивачка обґрунтовуючи свої позовні вимоги та обґрунтовано їх відхилено.

За таких обставин, оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313-314, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Демидівського районного суду від 04 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді: