Справа № 175/484/16-ц
Провадження № 2/175/200/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2016 року смт. Ювілейне

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Реброва С.О.,

при секретарі Пренко А.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ГУ державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні права користування майном без позбавлення права власності,-

в с т а н о в и в :

Позивачка у судовому засіданні підтримала предявлені вимоги у повному обсязі та просила винести рішення, яким усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном - домоволодінням №9 по вул. Молодіжній у м. Підгородне Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 особою, що втратила право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою, без позбавлення його права власності на дане домоволодіння.

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_1 посилається на те, що вона є власником будинку та земельної ділянки по вул. Молодіжній №9 в м.Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. В зазначеному будинку, окрім неї, зареєстрований і відповідач по справі ОСОБА_2, з яким 04 жовтня 2011 року вона розірвала шлюбні відносини, після чого останній перестав проживати за місцем своєї реєстрації.

Так, у 2015 році вона звернулась до Дніпропетровської районної держадміністрації Управління соціального захисту населення про надання пільги на житлово-комунальні послуги, але отримала відмову оскільки субсидія розраховується виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщені (будинку) осіб, що, на думку позивачки, порушує її права, у звязку з чим, вона звернулась до суду з даною позовною заявою.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що він є законним власником 1/2 частини домоволодіння №9 по вул. Молодіжній в м. Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, тому володіє такими ж правами як позивачка на дане майно, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, тому вважаю за можливе справу розглянути без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 на прав власності належить будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Молодіжна, буд. №9, що підтверджується свідоцтвом пре право власності серії САА №253946.

Також в судовому засіданні встановлено, що за ОСОБА_2, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2013 року визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння №9 по вул. Молодіжній в м. Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, тобто відповідач ОСОБА_2 є законним співвласником вищевказаного будинку, що також встановлено апеляційним судом Дніпропетровської області та зазначено в його рішенні від 26 січня 2016 року, ухваленого по справі №175/2776/15-ц (провадження №22-ц/774/365/16).

Стаття 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людина і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, в тому числі бути реєстрованим та фактично не проживати за адресою належного особі нерухомого майна.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як визначено в ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Наведені положення законодавства передбачають безумовне право власника житлового будинку розпоряджатись своїм майном на власний розсуд та жодним чином не оговорюють для власника житла передумови проживати в належному йому житловому будинку з метою перебування на реєстраційному обліку за адресою належного йому майна.

Окрім того, жодні норми чинного законодавства не передбачають обовязку будь-кого з співвласників житлового будинку проживати саме в належному на праві власності будинку.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вибір місця проживання в Україні» - зняття,з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому окремого визначення в судовому рішення про зобов'язання відділу у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпропетровського району УМВС України у Дніпропетровській області про зняття з реєстрації фізичної особи не вимагається.

Крім того, не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням небажання відповідача сплачувати комунальні послугу, оскільки законодавством України передбачений чіткий порядок вирішення спорів щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, у тому числі і з власників будинків.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

У частині 2 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, з якими вона повязує можливість визнання відповідача особою, що втратив право користування житловим приміщенням в належному йому на праві сумісної власності домоволодінні за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Молодіжна, №9.

Враховуючи, що покладені позивачем в основу позову норми матеріального права не можуть бути самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у належному на праві сумісної власності домоволодінні, а правових підстав для задоволення позову не вбачається, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивачки.

Керуючись ст. 16, 386, 391 ЦК України, ст.ст.10, 11, 57, 60, 61, 79, 88, 212, 214 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ГУ державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні права користування майном без позбавлення права власності відмовити у повному обсязі.

Судові витрати віднести за рахунок позивачки ОСОБА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.О. Ребров