АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Корчевного Г.В.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», третя особа: ОСОБА_3, про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивач, посилаючись на незаконне звільнення його з займаної посади на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом, до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», ПАТ «ДПЗКУ») в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати неправомірним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Королевецький КХП», у зв'язку з порушенням умов контракту на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, поновити його на посаді директора, зобов'язати відповідача скасувати запис про звільнення у трудовій книжці та стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій вказував, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене в наслідок неповного з'ясування обставин справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та з неправильною оцінкою та дослідженням доказів.

Зазначав, що суд першої інстанції помилково застосував до вказаних правовідносин ч. 3 ст. 21 КЗпП України та не надав юридичної оцінки тій обставині, що звільнення позивача у зв'язку з порушенням умов контракту є незаконним, оскільки, КЗпП України не містить сформульованої таким чином підстави для звільнення працівника. А укладення контракту з директорами філій державних підприємств взагалі не передбачено законодавством України та напряму порушує вимоги трудового законодавства.

Вказував, що керівники філій ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» не віднесені жодним законом України до категорії осіб, які працюють за контрактом. Таким чином підписаний ОСОБА_1 контракт не має юридичної сили, оскільки укладений він був протизаконно.

Крім того, позивач був прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором, а не контрактом, і лише майже через 9 місяців з дня прийняття позивача на роботу, його, як і всіх керівників філій ДПЗКУ, керівництво змусило підписати строкові контракти.

Вказував, що його було звільнено з порушенням п. 22 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. № 170, яким передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов'язань, передбачених у контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні, чого відповідачем зроблено не було.

Просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Представники ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник ПАТ «ДПЗКУ» - Йосипишин Р.В. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явилася, свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, її неявка не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.12.2013 року ОСОБА_1 призначено на посаду директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Севастопольського комбінату хлібопродуктів».

23.04.2014 року позивача переведено на посаду директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Королевецький комбінат хлібопродуктів».

Розпорядженням ПАТ «ДПЗКУ» № 46-р від 28.07.2014 року про розробку та погодження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» доручено юридичному департаменту в термін до 31.07.2014 року розробити типову форму контракту для підписання директорами філій ПАТ «ДПЗКУ».

Наказом ПАТ «ДПЗКУ» № 171 від 01.08.2014 затверджено типову форму контракту директора філії ПАТ «ДПЗКУ». Відділу кадрів управління персоналу адміністративного департаменту в термін з 04.08.2014 року по 08.08.2014 року підписати контракти з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ».

06 серпня 2014 року між ПАТ «ДПЗКУ» та ОСОБА_1 було укладено Контракт № 22.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що укладення контракту з директорами філій державних підприємств не передбачено законодавством України у зв'язку з чим звільнення з займаної посади на підставі контракту є неправомірним, з огляду на наступне.

Управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу(ч. 1 ст. 65 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 62 ГК України підприємство це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Відповідно до п. 3.1 Положення про філію Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Кролевецький комбінат хлібопродуктів» філія не має статусу юридичної особи, здійснює свою діяльність від імені Товариства і в межах повноважень, встановлених цим Положенням та Статутом Товариства.

Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 65 ГК України у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону.

Ураховуючи наведене, доводи апелянта, що керівники філії не віднесені до категорії осіб, які працюють за контрактом, ґрунтуються на довільному трактуванні норм закону.

Згідно п. 1.1. Контракту Керівник зобов'язується безпосередньо і через сформований апарат здійснювати поточне управління (керівництво) Філією, забезпечувати високоприбуткову діяльність ефективне використання і збереження майна Товариства, що обліковується на балансі Філії, організовувати її виробничо-господарську, соціальну та іншу діяльність, юридичне, економічне, бухгалтерське забезпечення, виконувати завдання, передбачені Контрактом, положенням про Філію, окремими рішеннями Товариства та законодавством України, а Товариство зобов'язується створювати належні умови для роботи Керівника.

Відповідно до умов контракту на позивача, як керівника філії, покладався обов'язок щодо вчасного або належного виконання наказів, розпоряджень Товариства, не виконання якого згідно з п. 6.2.12 укладеного контракту є підставою для звільнення.

На підставі службової записки, складеної заступником голови правління Мартиненком О.О., було видано наказ від 25.03.2015 р. № 50 (із змінами та доповненнями згідно з наказами від 28.04.2015 р. № 72 та № 76) про проведення службового розслідування на філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Королевецький комбінат хлібопродуктів», за результатами якої складено Акт про ряд порушень, що відповідають п.п.6.2.12 п.6 Контракту, а саме: невчасного або неналежного виконання наказів, розпоряджень та доручень Товариства.

Наказом від 25 травня 2015 року № 265-к ОСОБА_1, директора філії ПАТ «ДПЗК», було звільнено з займаної посади,у зв'язку з порушенням умов контракту.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно п.п.10, 11 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. № 170, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов'язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов'язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.

Пунктом 8 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою для припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП).

Отже, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору - контракту.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та, враховуючи, що позивачем було порушено умови контракту щодо виконання розпоряджень товариства, дійшов вірного висновку про наявність підстав для розірвання трудового Контракту на підставі п. 6.2.12.

Посилання апелянта, на те що зміна форми трудового договору на підприємстві не відбувалася у зв'язку з відсутністю будь-яких наказів та його не було повідомлено про майбутнє укладення трудового контракту за два місяці, з посиланням на ст. 32 КЗпП є необґрунтованими та ґрунтується на довільному трактуванні апелянтом норм закону.

Положення ст. 32 КЗпП стосуються переведення працівника на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією та не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли між сторонами. Укладання трудових Контрактів було введено на підставі наказу ПАТ «ДПЗКУ» № 171 від 01.08.2014, яким затверджено типову форму контракту директора філії ПАТ «ДПЗКУ».

Також не заслуговують на увагу колегії судді доводи апелянта щодо порушення відповідачем п. 22 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. № 170, яким передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов'язань, передбачених у контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні, оскільки зазначені положення стосуються типової форми контракту з працівником, проте за змістом Контракту, укладеного між сторонами, такого обов'язку відповідача передбачено не було.

Посилання апелянта на належне виконання ним своїх трудових обов'язків, передбачених Контрактом, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів та безпідставно, з порушенням процесуальних норм, надана перевага одним доказам над іншими, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді

Справа № 757/19256/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/17714/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.