Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4130/16 Головуючий у 1-й інстанції: Гасанбеков С.С.
Є.У.№ 322/1273/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 27 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 23.11.2009 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позику грошові кошти у сумі 40000 грн. без визначеного строку їх повернення з обовязком сплати 25 % річних за весь час фактичного користування грошовими коштами.

Договором позики передбачено, що в разі девальвації національної грошової одиниці України позичальник зобовязується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 4800 доларам США за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Згідно з договором позики позичальник зобовязаний повернути позику зі сплатою належних процентів за користування грошовими коштами за першою вимогою позикодавця.

08.10.2015 позивач направив відповідачу вимогу про сплату боргу в розмірі 160 815,10 грн., яку він отримав 10.10.2015, кінцевий строк виконання вимоги 12.10.2015.

Проте, відповідач суму боргу за вищезазначеним договором позики не повернув.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд, стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 170 832,36 грн. в рахунок відшкодування заборгованості за договором позики, з яких: сума основного боргу 110 640 грн., сума відсотків за час користування позикою 59 890,41 грн., 3% річних в розмірі 301,95 грн.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 27 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 23 листопада 2009 року в розмірі 165 549,81 грн., з яких: 104 114,97 грн. сума основного боргу; 61 169,56 грн. проценти за користування позикою за період з 23 листопада 2009 року по 18 листопада 2015 року; 265,28 грн. три проценти річних за період з 18 жовтня 2015 року по 18 листопада 2015 року. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 1655,53 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, та зменшити суму стягнення основного боргу за договором позики до 16000 грн., зменшити суму процентів за користування позикою до суми 23923,29 грн., зменшити розмір судового збору до 399,23 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 листопада 2009 року між ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_5 (позичальник) було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 40 000,00 грн., а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2 та п. 3 вказаного договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. В разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобовязується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 4 800,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на день платежу.

За умовами викладеними в пунктах 4, 5, 9 договору позики за весь час фактичного користування грошовими коштами позичальник зобовязується сплатити позикодавцеві 25 процентів річних, які виплачуються під час остаточного розрахунку за весь період фактичного користування позиченими коштами. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) зі сплатою належних з нього процентів за користування грошовими коштами по першій вимозі позикодавця. Якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу, несплачені проценти за користування грошовими коштами та три проценти річних від простроченої суми.

Позивач направив відповідачу вимогу про повернення боргу за договором позики в розмірі 160815,10 грн., яку відповідач отримав 10.10.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

З вищенаведених умов укладеного між сторонами договору позики від 23.11.2009 року випливає, що цей договір укладено на невизначений строк, а строк виконання позичальником обовязку визначений моментом предявлення до нього вимоги з боку позикодавця.

Суд попередньої інстанції зазначив, що оскільки позивач предявив відповідачу вимогу про повернення суми боргу за договором позики 10.10.2015, відповідач, згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України мав виконати зобовязання у семиденний строк до 17.10.2015 включно.

За договором позики від 23.11.2009 сума позики, еквівалент якої визначено у доларах США, перераховується у гривню за офіційним курсом НБУ на день платежу, отже, за змістом вищенаведених норм ст.ст. 533, 625, у випадку прострочення сплати суми позики виникає заборгованість у гривні, яку боржник на вимогу кредитора має сплатити з урахуванням трьох процентів річних за весь час прострочення.

Станом на 17.10.2015 офіційний курс гривні до долара США становив 21,690618 грн. за 1 долар США. Отже, відповідно до п. 3 договору позики від 23.11.2009, сума основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача визначається судом станом на 17.10.2015 і становить: 4 800,00 Х 21,690618 = 104 114,97 грн. Розмір процентів за договором позики становить 61 169,56 грн., розмір трьох процентів річних за період з 18.10.2015 по 18.11.2015 (31 день) становить 265,28 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню на суму 165 549,81 грн.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів.

Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання позикодавцю визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України окреслено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

З точки зору ч.1 та ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У ст. 629 ЦК окреслено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином й відповідно до умов договору (ст.526 ЦК).

Прийняті зобов'язання відповідач не виконав, в оговорені договором строки, грошову суму позивачу повністю не сплатив.

Суд попередньої вірно критично оцінив заперечення відповідача, зазначені ним і в апеляційній скарзі щодо отримання у позики меншої суми ніж та, що вказана в договорі, і щодо існування між сторонами інших правовідносин.

Суд першої інстанції, вірно зазначив, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику у визначеному в договорі розмірі.

Враховуючи зміст пункту 2 укладеного між сторонами договору позики від 23.11.2009, цей договір є достатнім доказом отримання відповідачем у позику грошової суми в саме в розмірі 40 000 грн. на визначених у ньому умовах.

При цьому вказаний текст договору містить однозначні трактування про надання саме грошових коштів у борг і зобов'язання щодо повернення саме зазначених там коштів і не містить посилання на наявність інших правовідносин.

Посилання у скарзі на факт того, що між сторонами існують правовідносини щодо оренди земельної ділянки не виключає можливість укласти між ними договір позики, тим більше, що апелянт сам вказує на те, що він вимушений був взяти гроші в борг на лікування доньки.

Вказані доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 27 липня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: