Номер провадження: 22-ц/785/5513/16
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Комлевої О.С.

Кононенко Н.А.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання іпотечного договору недійсним, вилучення запису з державного реєстру іпотек (третя особа приватний нотаріус Трофімець В.В.)за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_4) на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року,

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору іпотеки від 26 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., який зареєстровано в реєстрі за № 2152, та вилучення запису з державного реєстру іпотек майнових прав квартири за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що 26 вересня 2007 року між позивачем та акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір № 674- фОЗ.7/71, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит у розмірі 37 000 дол. США, строком повернення до 25 вересня 2027 року зі сплатою відсотків у розмірі 12,45% річних. В якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., який зареєстровано в реєстрі за№ 2152 від 26 вересня 2007 року, відповідно до умов якого позивачем було передано відповідачу в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру, загальною площею 40,59 кв.м., яка будується за адресою: АДРЕСА_1. При цьому, вказаний договір було укладено з порушенням норм Закону України «Про іпотеку», який на час укладення спірного договору не передбачав можливості передання в іпотеку майнових прав на назакінчені будівництвом об'єкти.

В судовому засіданні:

- представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві, додатково пояснив суду, що позивач на момент укладенні договору не знав та не міг знати про порушення його прав, оскільки договір був посвідчений нотаріально, нотаріусом як спеціальним суб'єктом було перевірено договір перед його посвідченням на відповідність вимогам закону, про порушення його прав дізнався лише в лютому 2016 року коли відвідав юридичну консультацію, після чого звернувся з позовом до суду ;

- представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що майнові права не є об'єктом, виключеним з цивільного обороту, на дату укладення спірного договору можливість передання їх в іпотеку було передбачено Законом України «Про Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», позивачем пропущено строк позовної давності, про що надав відповідну письмову заяву (а.с. 34)

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_4.) просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси скасувати повністю, ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Задовольняючи вищевказані позови суд першої інстанції, на підставі ст.ст. 215, 256, 257, 261, 267 ЦК України, Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору), Закону України від 19 червня 2003 року № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору), Закону України від 25 грудня 2008 року № 800-УІ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», правильно виходив з наступного.

26 вересня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк» та позивачем було укладено кредитний договір № 674-ф03.7/71, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит у розмірі 37 000 дол. США, строком повернення до 25 вересня 2027 року зі сплатою відсотків у розмірі 12,45% річних, що підтверджується копією зазначеного договору (а.с. 04-11)

В якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором було укладено договір іпотеки, посвідчений 26 вересня 2007 року Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстр. № 2152, копія якого знаходиться в матеріалах справи (12-17), відповідно до умов якого позивачем передано в іпотеку відповідачу майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру, загальною площею 40,59 кв.м., що знаходиться на 8 поверсі, та будується за адресою: АДРЕСА_1, що належали йому на підставі договору № 28Р/36 про резервування приміщення від 14 вересня 2007 року, що укладений між позивачем та ТОВ «Альянс-Жилстрой» (а.с. 18-20) та договору № 28/36 купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення від 14 вересня 2007 року (а.с. 21-23).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Ст. 5 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) вказаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому законі були відсутні.

Закон України від 19 червня 2003 року № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.

Отже, предметом правового регулювання Закону України від 19 червня 2003 року № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою.

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-УІ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку».

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що на момент укладення спірного договору, майнові права на об'єкт незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки, у зв'язку із чим суд вірно погодився з доводами представника позивача про недодержання в момент укладення оспорюваного договору вимог Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на 26 вересня 2007 року.

Між тим, районний суд правомірно вказав про пропуск позивачем строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що оспорюваний договір укладено 26 вересня 2007 року, договір підписано позивачем особисто.

Отже, про порушення своїх прав позивач міг довідатись з дня укладення договору, з якого починається перебіг позовної давності.

Доводи представника позивача про те, що позивач довідався про порушення своїх прав лише в лютому 2016 року під час отримання юридичної допомоги, не є поважною причиною пропуску строку позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності до винесення судом рішення, позивачем пропущено строк позовної давності звернення з відповідними вимогами без поважних причин, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_4) - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання іпотечного договору недійсним, вилучення запису з державного реєстру іпотек (третя особа приватний нотаріус Трофімець В.В.) - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до касаційного суду України.

Судді апеляційного суду

Одеської області С.П. Гайворонський

О.С. Комлева

Н.А. Кононенко