Справа № 454/1284/16 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/5323/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Генеральної прокуратури України та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення коштів в сумі 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб Генеральної прокуратури України при розгляді заяви про кримінальне правопорушення від 24.06.2013 року.

Оскаржуваним рішенням у позові ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції порушено його права, передбачені ст.ст. 8, 22, 40, 55, 56, 124, п. 1, 4 ст. 129, 150 Конституції України, ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 59, ст. ст. 16, 60, 61, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 23, 1166, 1176 ЦК України. Також вважає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суддя Сокальського районного суду Львівської області повинен був вказати докази того, що діями Генеральної прокуратури України дотримано вимог чинного законодавства при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 24.06.2013 року, не відбулось приниження ділової репутації внаслідок дій відповідача та не завдано душевних страждань. Крім цього зазначає, що відповідач зобов»язаний був розглянути заявупро кримінальне правопорушення на підставі норм КПК України, а не на підставі Закону України «Про звернення громадян», чим порушив вимоги ст. 12 цього закону. Посилаючись на неповне з»ясування судом обставин справи, що мають юридичне значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Сторони в судове засідання не з»явилися, з врахуванням того, що вони належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, колегія суддів відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

У ч. 1 ст. 16 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК) законодавчо встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди з Генеральної прокуратури України, Держави України в особі Державної казначейської служби України, відповідає зазначеним вимогам закону з огляду наступне.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Частинами 6, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

В пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просить стягнути з Генеральної прокуратури України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, на його користь 1000000.00 грн. моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб Генеральної прокуратури України при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 24.06.2013 року, які повинні були зареєструвати його заяву шляхом внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування, чого не було зроблено, чим порушено вимоги ст. 214 КПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 скеровувалась у Генеральну прокуратуру України заява про кримінальне правопорушення, датована 24.06.2013р. щодо реєстрації даної заяви в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, відкриття кримінального провадження за ст.ст. 364, 366, 367, 375 КК України відносно судді Сокальського районного суду Фарини Л.Ю., яка, на його думку, зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересів служби при розгляді його позовної заяви від 11.03.2010р. не виконала вимоги Конституції України, ст. 6, 10 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», шляхом внесення в офіційні документи завідомо неправдивої інформації 19.03.2010р. постановила завідомо неправосудну ухвалу, в результаті чого позивача було незаконно позбавлено доступу до правосуддя та порушено конституційні права.

Листом старшого прокурора відділу Головного слідчого управління ГПУ від 08.07.2013р., ОСОБА_2 повідомлено про розгляд зави та направлення такої у прокуратуру Львівської області для подальшого розгляду згідно вимог КПК України, а листом в.о. начальника відділу наглядової діяльності слідчого управління прокуратури Львівської області від 23.07.2013р., ОСОБА_2 повідомлено, що його заяву скеровано у прокуратуру Сокальського району для організації розгляду.

Листом прокурора Сокальського району від 19.07.2013р., ОСОБА_2 роз'яснено з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007р. «Про незалежність судової влади» та ст. 124 Конституції України, що оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справ, не допускається. З огляду на відсутність згідно п.4 ч.5 ст. 214 КПК України у зверненні позивача будь-яких обставин, що можуть свідчити про вчинення суддями кримінального правопорушення, підстав для внесення відомостей до ЄРДР за його зверненням, не вбачається. Роз'яснено право згідно ст. 303 КПК України на оскарження до слідчого - судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Позивач зазначає, що своїми діями посадові особи Генеральної прокуратури України при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення позбавили його прав, гарантованих ст. 40 Конституції України, ст. ст. 55, 56 КПК України і йому було спричинено моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань, у зв»язку з порушенням прав, було порушено нормальні життєві зв»язки через неможливість продовження активної діяльності, порушено нормальні життєві зв»язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушено стосунки з оточуючими людьми, так як усі родичі та знайомі глузують з нього повторюючи, що він живе і діє в межах закону та не може доказати свою правоту в прокуратурі, адже кожне рішення прокуратури, яка відмовляє в задоволенні його вимог, стверджує те, що його вимоги незаконні.

Вказавши у позовній заяві про те, що зазначений ним розмір моральної шкоди є адекватним, враховуючи порушення, які на думку апелянта допустили посадові особи Генеральної прокуратури України, на думку колегії суддів позивач належним чином не обґрунтував вимоги немайнового характеру, не вказав, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до роз»яснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 6 від 01.11.1996 року суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції України права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Судом першої інстанції вірно зазначив, що підставою для звернення до суду із даним позовом позивач вказав, на його думку, на незаконні дії посадових осіб Генеральної прокуратури України, при розгляді його заяви від 24.06.2013р., в той час із змісту позову встановлено, що дані дії стосуються невнесення до ЄРДР заяви позивача про кримінальне правопорушення та ряду інших процесуальних дій, що безпосередньо регулюється КПК України, ст. 303 якого передбачає право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності дій посадових осіб ГПУ при розгляді його заяви від 24.06.2013р. та заподіяння йому цими діями чи бездіяльністю моральної шкоди.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України коштів в сумі 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої, на думку позивача, в результаті незаконних дій посадових осіб Генеральної прокуратури України при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 24.06.2013р.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.