Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 жовтня 2006 року між ним та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 77 700 грн. зі сплатою 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11 жовтня 2010 року. Банк свої зобов'язання виконав та надав позичальнику кредитні кошти у вказаній сумі. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і відповідачами 10 жовтня 2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останні надали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконала, а тому станом на 14 березня 2014 року у неї виникла заборгованість перед банком у розмірі 493 123,61 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитом звернути стягнення на предмет іпотеки.

У грудні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з зустрічним позовом та просили визнати недійсними кредитний та іпотечний договори.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 обґрунтовували свої вимоги тим, що характер правовідносин, які склалися між ними та засудженими за вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року при вчиненні правочинів на отримання кредитних коштів, свідчать про те, що вони мали спотворене уявлення про обставини, які дійсно мали місце. Укладаючи кредитний договір, вони неправильно сприймали суб'єктів правочину, правові наслідки, що обумовлені цим правочином, оскільки вважали, що такий правочин вчиняється для отримання коштів засудженими, які будуть нести правові наслідки.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 грудня 2015 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено за безпідставністю.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що банком пропущено строк позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач. У банку не було перешкод на звернення до суду з позовом саме до боржника та майнового поручителя, а тому відсутні підстави для поновлення строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази введення банком позивачів за зустрічним позовом в оману щодо обставин спірного правочину, які мають істотне значення.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 10 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 77 700 грн. зі сплатою 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11 жовтня 2010 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і відповідачами 10 жовтня 2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останні надали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (ч. 4 ст. 61 ЦПК України).

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року, який частково змінено ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2014 року, ОСОБА_6, який зловживаючи довірою ОСОБА_3 та введенням її в оману, отримав кредитні кошти за спірним договором кредиту, засуджено до позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна. Відповідача ОСОБА_3 визнано потерпілою у вчиненому злочині.

Вищевказаним вироком суду установлено, що цивільний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 77700 грн. матеріальної шкоди, в іншій частині позов залишено без розгляду.

З вироку також вбачається, що цивільний позов банку частково задоволено на суму 95 851,94 грн. та 92 900 грн., а в решті залишено без розгляду (а. с. 112-115, 126-131).

Разом з тим, суди не встановили всіх обставин справи, зокрема, з копії витягу з вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року не вбачається, які саме позовні вимоги заявлялись ОСОБА_3 та банком та чи до всіх засуджених за вказаним вироком. Так як в матеріалах справи міститься лише 4 із 321 сторінок вказаного вироку, перевірити ці обставини не видається можливим.

Отже судами вказані обставини не перевірялися, вирок суду в повному обсязі не досліджувався.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, суди не встановили, що саме було предметом стягнення з засуджених осіб, за якими правовідносинами відбулось це стягнення та в якій частині цивільний позов банку залишено без розгляду. З урахуванням встановленого, суди мали б вирішити питання, чи мав банк взагалі підстави для звернення до суду з позовом про стягнення боргу з відповідачів, якщо його цивільний позов було задоволено до винних (засуджених) осіб.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначив про відмову в позові з цих підстав, вважаючи при цьому доведеними позовні вимоги банку.

Проте, суди не звернули уваги на доводи банку про те, що строк позовної давності переривався, пред'явленням цивільного позову у кримінальній справі.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному процесі, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили рішенням суду, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Установлено, що вирок в частині засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у зв'язку з виключенням ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2014 року із його мотивувальної частини висновку про встановлення спірних договорів кредиту фіктивними, набрав законної сили 11 листопада 2014 року, в іншій частині вирок набрав законної сили 05 листопада 2013 року.

З позовом до суду банк звернувся 11 квітня 2014 року.

Суди не встановили, відповідно до вимог ст. 265 ЦК України, коли банк звернувся з цивільним позовом у кримінальному процесі.

Отже, судами вищевказані норми права не враховані, тому відмова місцевого суду в задоволенні клопотання банку про поновлення строку звернення до суду та як наслідок відмова в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності, не має правового значення.

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вказані вище положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін не перевірили, не встановили всіх фактичних обставин справи та не дотрималися вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Враховуючи викладене, судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 388 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська