У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Шимківа С.С.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю представників позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Табачук Жанни Леонідівни та її представників ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 22 липня 2015 року у справі за позовом Табачук Жанни Леонідівни до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про захист прав споживача, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року Табачук Ж.Л. звернулася в суд з позовом ПАТ „Дельта Банк" про захист прав споживача, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду від 22 липня 2015 року позов задоволено частково. Пункти 1.6. та 1.7. кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року, укладеного між Табачук Ж.Л. і ТОВ „Укрпромбанк", визнано недійсними. З відповідача на користь позивачки стягнуто 31 897, 92 грн. коштів, сплачених нею на виконання недійсної частини цього кредитного договору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі ПАТ „Дельта Банк" посилалося на те, що 18 квітня 2008 року між Табачук Ж.Л. і ТОВ „Український промисловий банк" було укладено кредитний договір № 22-0121001/ФК-08, відповідно до якого позивачка на придбання нерухомості отримала кредит у розмірі 267 600 грн. під 11,8 % річних строком на 372 місяці, тобто до 17 квітня 2039 року.

В цей же день для забезпечення виконання кредитних зобов'язань між сторонами було укладено договір іпотеки № 22-0121001/Zфквіп-08, за яким Табачук Ж.Л. передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру № 3 на проспекті Миру, 23, у м. Рівному.

30 червня 2010 року між ТОВ „Укрпромбанк", АТ „Дельта Банк" і Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ „Укрпромбанк" на користь ПАТ „Дельта Банк", відповідно до якого ТОВ „Укрпромбанк" відступив, а ПАТ „Дельта Банк" набув прав вимоги до боржників ТОВ „Укрпромбанк", у тому числі за договорами, укладеними між Табачук Ж.Л. і ТОВ „Український промисловий банк".

Місцевий суд необґрунтовано визнав недійсними пункти 1.6. та 1.7. кредитного договору, які відповідно передбачали сплату комісії у розмірі 1% від суми кредиту за надання кредиту та 0,14 % комісії від суми кредиту за управління кредитом.

Постановивши рішення про стягнення на користь позивачки усіх сплачених коштів за недійсними пунктами кредитного договору, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зі стягнутих 31 897, 92 грн. Табачук Ж.Л. для ПАТ „Дельта Банк" сплатила лише 18 732 грн. Відповідно до пунктів 1.6. та 1.7. кредитного договору позивачкою було сплачено для ТОВ „Український промисловий банк" 2 676 грн. комісії за надання кредиту та 10 489, 92 грн. комісії за управління кредитом, а ПАТ „Дельта Банк" набуло прав вимоги лише з липня місяця 2010 року.

Місцевий суд не врахував, що ПАТ „Дельта Банк" не є правонаступником ТОВ „Укрпромбанк" відповідно до вимог ст. ст. 104, 105 і 110 ЦК України. Оскільки відповідач прийняв права вимоги відповідно до правил ст. ст. 512-517 ЦК України, суд фактично стягнув кошти з ПАТ „Дельта Банк", які позивачкою до цього були сплачені іншій особі. Суд не з'ясував, чи ліквідовано ТОВ „Укрпромбанк" та чи має воно правонаступника, не вирішив питання про залучення ТОВ „Укрпромбанку" або його правонаступника до участі у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

При укладенні кредитного договору між ТОВ „Укрпромбанк" і Табачук Ж.Л. у повній мірі було дотримано всіх вимог законодавства про дійсність правочину, включаючи пункти 1.6. та 1.7.

При укладенні оспорюваного договору позивачка була ознайомлена з усіма істотними умовами договору: про валюту кредиту, розмір щомісячних платежів за користування кредитними коштами, розмір штрафних санкцій у разі виникнення заборгованості, про сплату банку комісій тощо, що підтверджується її підписом у договорі. До пред'явлення даного позову позивачка кредитними коштами користувалася з квітня 2008 року (тобто понад шість років), сплачувала всі необхідні платежі на погашення заборгованості за кредитним договором, що у своїй сукупності свідчить про визнання нею дійсності умов укладеного правочину.

При укладенні кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами та погодився з ними.

Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про несправедливість умов зазначеного договору в частині зобов'язання позичальника сплачувати банку відповідні комісійні виплати та безпідставно задовольнив позовні вимоги Табачук Ж.Л. із цього приводу.

З часу введення тимчасової адміністрації в ПАТ „Дельта Банк" відсутні будь-які правові підстави для задоволення майнових вимог позивача в судовому порядку.

Крім того, позивачкою пропущено строк звернення до суду із даним позовом.

Покликаючись на зазначені обставини, ПАТ „Дельта Банк" рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог вважало незаконним та необґрунтованим і просило апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову Табачук Ж.Л.

Позивачка Табачук Ж.Л. у своїй апеляційній скарзі посилалася на незаконність рішення суду першої інстанції в частині відмови їй у задоволенні позову. Зазначала, що суму відсотків, яку вона мала сплачувати, банком не було виокремлено. Ця сума не була їй відома через відсутність графіка платежів, а тому сплачена нею сума коштів на погашення кредиту має бути зарахована на погашення тіла кредиту. Єдиною платою за користування кредитом є відсотки.

При покладенні на споживача обов'язку сплатити разову комісію за надання кредиту (п. 1.6. кредитного договору) та щомісячну комісію за управління кредитом (п. 1.7. кредитного правочину) споживач не отримує жодних матеріальних чи нематеріальних благ. У зв'язку з цим такі дії банку не є послугою, а відтак не можуть бути предметом кредитного договору та спрямовані виключно на отримання банком додаткового доходу та на фактичне завищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

Умова кредитного договору щодо сплати комісії за видачу кредиту та управління кредитом є несправедливою і такою, що суперечить ч. 1 ст. 1054 ЦК України та п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про захист прав споживачів".

Пунктом 3.6. Правил надання банками споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Пунктом 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Зважаючи на те, що за оспорюваними пунктами договору банк планував отримати надприбуток у розмірі 139 366, 08 грн. (більше половини тіла кредиту), у діях банку вбачається умисел на введення споживача в оману, оскільки дана сума є платою за користування кредитом, тобто прихованими відсотками.

Встановивши, що кредитний договір № 22-0121001/ФКВ-08 від 18 квітня 2008 року містить недійні умови, суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у відшкодуванні моральної шкоди.

Покликаючись на ці обставини, позивачка Табачук Ж.Л. рішення місцевого суду в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі.

Представник позивачки Табачук Ж.Л. - ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі зазначала, що не погоджується із рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача зменшити ціну наданої послуги за період з липня 2010 по жовтень 2014 року (включно) на суму процентів, які передбачені договором, та зобов'язання відповідача провести залік сплачених позивачем коштів у цей період у сумі 108 131, 34 грн. в якості погашення тіла кредиту без урахування передбачених договором процентів.

Вказувала, що при укладенні кредитного договору та в процесі його виконання, кредитором не були підготовлені графік платежів на весь період кредитування Табачук Ж.Л. Враховуючи факт правонаступництва за договором про відступлення права вимоги, укладеного між ПАТ „Дельта Банк" та ТОВ „Укрпромбанк", відповідач не підготував та не надав графік платежів, без якого позичальник не міг виконати свого обов'язку зі сплати наданої кредитної послуги та не зобов'язаний був сплачувати відсотки за грошовим зобов'язанням за час відсутності графіку платежів (ст. 613 ЦК України).

Відповідно до ст. 22 Закону України „Про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди, у відшкодуванні якої суд першої інстанції відмовив позивачці необґрунтовано.

Покликаючись на ці обставини, представник позивачки Табачук Ж.Л. - ОСОБА_3 рішення місцевого суду в частині відмови позивачці у задоволенні позовних вимог вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його у цій частині скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову її довірительки у повному обсязі. В решті рішення місцевого суду просила залишити без змін.

Інший представник позивачки Табачук Ж.Л. - ОСОБА_2 у поданій апеляційній скарзі покликалася на те, що відповідно до п. 1.1. укладеного сторонами кредитного договору позичальник зобов'язаний був сплачувати платежі у розмірі, порядку та строки, що встановлені цим договором і графіком платежів про погашення кредиту, процентів за користування ним, комісій банку та сукупних послуг, які виникають у зв'язку з укладенням цього договору, що є невід'ємною частиною договору.

Судом встановлено, що фактично графік кредитування був виготовлений лише по квітень 2010 року та не містив інформації щодо розмірів періодичних щомісячних платежів на весь період користування кредитом, тобто до 2039 року.

Суму відсотків, яку мав сплачувати позивач, не було виокремлено. Ця сума не була відома позивачці у зв'язку з відсутністю графіка платежів, а тому вся сума коштів на погашення кредиту, яка була сплачена позивачкою, повинна бути зарахована на погашення тіла кредиту.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що єдиною платою за користування кредитом є тільки відсотки, інших платежів законом не передбачено.

Пунктом 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" визначено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Покликаючись на ці обставини, представник Табачук Ж.Л. - ОСОБА_2 просила апеляційний суд ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову її довірительки у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 18 квітня 2008 року між Табачук Ж.Л. і ТОВ „Укрпромбанк" було укладено кредитний договір № 22-0121001/ФК-08, відповідно до якого позичальнику було надано кредит у сумі 267 600 грн. строком на 372 місяці, тобто до 17 квітня 2039 року, з цільовим призначенням - на придбання нерухомості (а. с. 11-14 т. 1).

18 квітня 2008 року між Табачук Ж.Л. і ТОВ „Укрпромбанк" було укладено іпотечний договір № 22-0121001/Zфквіп-08, яким виконання зобов'язання за кредитним договором № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року було забезпечено іпотекою придбаної за надані позичальнику кошти однокімнатної квартири № 3 на просп. Миру, 23, у м. Рівному.

30 червня 2010 року ТОВ „Укрпромбанк", ПАТ „Дельта Банк" і Національний банк України уклали договір про передачу активів і кредитних зобов'язань ТОВ „Укрпромбанк" на користь ПАТ „Дельта Банк", за яким ТОВ „Укрпромбанк" відступило, а ПАТ „Дельта Банк" набуло права вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до п. 1.11. кредитного договору позичальник зобов'язаний сплачувати платежі у розмірі, порядку та строки, встановлені цим договором та графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які виникають у зв'язку з укладенням цього договору, а також інших фінансових зобов'язань позичальника, які виникають у зв'язку з укладенням цього договору, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 1.6. кредитного договору комісія за надання кредиту становить 1 % від суми кредиту.

Пунктом 1.7. кредитного договору передбачено розмір комісії за управління кредитом у розмірі 0,14 % від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 договору, щомісячно протягом 372 місяців користування.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Згідно з ч. ч. 1 і 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України „Про захист прав споживачів".

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі ст. 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки, не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Тому з урахуванням викладеного, місцевий суд, на переконання колегії суддів, навівши в оскаржуваному рішенні відповідні мотиви та обґрунтування, на підставі положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, ч. 2 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6. Правил надання банками споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року цілком обґрунтовано пункти 1.6. щодо разової комісії за надання кредиту та 1.7. про щомісячну комісію за управління кредитом кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року, який був укладений між Табачук Ж.Л. і ТОВ „Укрпромбанк", визнав недійсними та стягнув з відповідача на користь позивачки 31 897, 92 грн. коштів, які були сплачені нею на виконання недійсної частини кредитного правочину.

При цьому суд першої інстанції цілком підставно дійшов висновку, що ці пункти містять несправедливі умови кредитування, оскільки в результаті їх виконання протягом 372 місяців позивач мав би сплатити відповідачу 139 366, 08 грн., що складає більше половини суми отриманого споживачем кредиту, і це свідчить про наявність істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін цього договору на шкоду позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Табачук Ж.Л. про зменшення вартості наданої кредитної послуги на суму нарахованих відповідачем процентів за користування кредитом за період відсутності графіка платежів та зарахування усіх сплачених Табачук Ж.Л. коштів у сумі 108 131 грн. 34 коп. на погашення тіла кредиту, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 545, 613 ЦК України, п. 1.1. кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року та додатку № 1 до нього вірно вважав, що ці вимоги є безпідставними, оскільки відсутність окремого графіка в період з 2010 по 2014 роки не заважало позивачці виконувати свої обов'язки за кредитним договором та не створювало їй цьому непереборних перешкод.

Щодо визнання пунктів 1.6. та 1.7. кредитного договору недійсними з тих підстав, що при укладенні кредитного правочину з боку ТОВ „Укрпромбанк" мали місце дії по введенню позичальника в оману, а також про відшкодування моральної шкоди, то позивачці Табачук Ж.Л. місцевим судом цілком обґрунтовано відмовлено в їх задоволенні у зв'язку з їх недоведеністю.

На переконання колегії суддів, висновки суду першої інстанції, що стосуються залишених без задоволення позовних вимог Табачук Ж.Л., відповідають вимогам закону, фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, яким судом дано вірну оцінку.

Доводи апеляційних скарг позивачки та двох її представників правильності цих висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Табачук Жанни Леонідівни та представників позивачки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: