Справа № 2-4844/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2016 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа: Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовною заявою, в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 06.06.2016 року № 11/ок про звільнення його з посади інженера з транспорту II категорії сектору з експлуатації транспорту Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення 06.06.2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 cт. 40 КЗпП України.

Крім того, просив поновити його на попередній роботі на посаді інженера з транспорту II категорії сектору з експлуатації транспорту Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення та стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.06.2016 року до моменту поновлення його на роботі.

Вивченням матеріалів позовної заяви було встановлено, що вона не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, у зв'язку з чим ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 15.07.2016 року позивачу був наданий строк, який не міг перевищувати 5 днів з дня отримання копії ухвали, для виправлення недоліків.

Зазначена ухвала згідно з вимогами закону була направлена на адресу позивача, вказану в позовній заяві, та отримана ним особисто 20.08.2016 року.

25.08.2016 року позивач надав заяву, з якої вбачається, що недоліки, вказані в ухвалі суду від 15.07.2016 року, позивач не усунув, оскільки так і не виклав обставини, в чому полягає порушення його прав, і яких саме, внаслідок яких саме дій та з якими правовими наслідками, в чому полягає незаконність підстав його звільнення та порушення порядку, із зазначенням доказів на підтвердження цих обставин, оскільки в тексті позовної заяви йдеться лише про можливе порушення процедури звільнення.

Так, в заяві від 25.08.2016 року позивач зазначив, що зауваження суду першої інстанції відносно невідповідності позовної заяви вимогам ст.119 ЦПК він не приймає, вважаючи, що, на його думку, вони стосуються оцінки доказів та правової позиції в цілому, що неприпустимо на стадії відкриття провадження.

Зокрема, позивач в заяві від 25.08.2016 року замість виконання вимог ухвали від 15.07.2016 року лише наполягав на відкрити провадження у справі за його позовною заявою, посилаючись на те, що відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Закону України «Про судоустрій та статус суддів» завданням суду є здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному права на справедливий суд, та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою, без жодних умов та обмежень; на роз'яснення постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», згідно з якими позовна заява не може бути повернута через неподання, недостатність доказів; вказував на особисту відповідальність судді згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 7 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» за своєчасний і якісний розгляд справ та на обов'язок посадових осіб, наділених правом порушувати питання про відповідальність суддів, не залишати без належного реагування жодного факту порушення закону суддями чи їх несумлінності при розгляді судових справ, враховуючи, що порушення процесуального закону на стадії прийняття позову відкриття провадження, а саме ухвалення незаконних ухвал про залишення без руху та повернення позовів неодноразово були підставами для притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності за рішеннями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відповідно до ст. 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Разом з тим, суди згідно зі ст. 119 ЦПК України повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного та чіткого викладення обставин, якими обґрунтовуються заявлені вимоги, й посилання на засоби їх доказування.

Зазначення цих обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних зв'язків.

Тому суд при прийнятті позову зобов'язаний встановити відсутність підстав для повернення позову і наявність передумов для відкриття провадження у справі - наявність правовідносин сторін, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства, і пред'явлення вимоги, яка не є байдужою до права.

Тобто, із аналізу змісту ст. 119 ЦПК вбачається, що вже на цій стадії цивільного процесу як подання позову позивач зобов'язаний виконувати вимоги щодо несення тягаря доказування і довести при пред'явленні позову певне коло фактів, що мають процесуальне значення, тобто доведення фактів наявності передумов права на пред'явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред'явлення. Що, в свою чергу, кореспондує обов'язок судді надати оцінку наявності у заявника такого права і дотримання ним порядку його реалізації.

Позивач повинен, зокрема, зазначити в позовній заяві обставини як правові підстави позову, які мають вирішальне значення, тобто зазначити те право, захисту якого він вимагає. А відповідач, котрий як і позивач має право на судових захист, має бути обізнаним, які вимоги до нього заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується.

Суд позбавлений можливості здійснити підготовку справи до судового розгляду через невизначеність предмету спору та доказування, не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачем не визначено ні суть позовних вимог, ні обставини в їх обґрунтування як правові підстави, що позбавляє можливості з'ясувати предмет спору та межі доказування.

Отже, з боку позивача не було вчинено жодної дії щодо усунення недоліків, виправлення яких сприяло б прискоренню вирішенню питання про відкриття провадження у справі та її розгляду.

При цьому прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальної заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. У зв'язку з наведеним, залишення заяви без руху через, зокрема, невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Крім того, позивач посилався, що відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення па роботі. При цьому стверджував, що ним як позивачем не заявлено жодної позовної вимоги, за яку сплата судового збору була б передбачена ЗУ «Про судовий збір».

Між тим, його вимоги щодо визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та стягнення заробітної плати (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу, що є, в разі визнання незаконним звільнення, мірою матеріальної відповідальності у вигляді стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу та врегульоване ст.235 КЗпП України, є саме такими вимогами.

Таким чином, позивачем в позовній заяві, окрім вимоги про поновлення його роботі, заявлено ще декілька вимог, зокрема про визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на які пільги щодо сплати судового збору не поширюються, а тому відповідно ч.3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» позивачу необхідно було сплатити судовий збір за кожну заявлену ним вимогу, окрім поновлення роботі, за ставками, визначеними ЗУ «Про судовий збір», та надати суду докази, що підтверджують його сплату.

При цьому, позивачем так і не надано документ, що підтверджує сплату судового збору, який мав бути сплачений відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір».

Відповідно до ст. 121 ЦПК України у разі, коли недоліки позовної заяви позивачем відповідно до ухвали суду вчасно виправлені не будуть або будуть виправлені лише частково, така позовна заява вважається неподаною та повертається позивачеві, про що постановляється ухвала.

З викладеного вбачається, що вказані недоліки позовної заяви, які встановлені ухвалою суду від 15.07.2016 року та стали підставою для залишення заяви без руху, позивач у визначений судом строк не усунув, т. я. в позовній заяві на даний час відсутнє викладення обставин в обґрунтування пред'явлених позовних вимог, виходячи з характеру правовідносин, які склалися між сторонами, не зазначені докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, не сплачений судовий збір.

Таким чином, за таких обставин вважаю за необхідне повернути позивачу в силу ч.2 ст. 121 ЦПК України позовну заяву.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа: Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу повернути позивачу.

Роз'яснити позивачу, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала може бути оскаржена в Апеляційний суд м. Києва через суд першої інстанції протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: