У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України про визнання діючими встановлених умов праці, стягнення заробітної платиза час порушення встановлених трудовим договором умов праці за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду м. Києва від 1 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вінз 21 лютого 2005 року працює в Інституті електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України (далі - Інститут) на посаді старшого наукового співробітника відділу № 4 неруйнівних методів контролю якості зварних з'єднань, спочатку за контрактом, а з 1 листопада 2011 року за безстроковим трудовим договором на посаді старшого наукового співробітника уцьому ж відділі.

У листопаді 2014 року він був попереджений про зміну істотних умов праці з лютого 2015 року у зв'язку зі скороченням державного фінансування Інституту.

4 березня 2015 року відповідачем було видано наказ № 76-к «Про скорочення чисельності та штату працівників» і попередження про заплановане вивільнення від 5 березня 2015 року, відповідно до яких його посада у травні 2015 року скорочувалася, а він підлягав вивільненню.

Позивач вважав, що змін в організації виробництва і праці в Інституті не відбулось, тому, збільшивши позовні вимоги, просив суд:визнати діючими встановлені трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку умови праці - п'ятиденний робочий тиждень із восьмигодинним робочим днем з 1 лютого 2015 року по 9 червня 2015 року, для нього як кандидата технічних наук старшого наукового співробітника відділу № 4 Інституту та стягнути з відповідача на його користь заробітну платуза час порушення встановлених трудовим договором умов праці у розмірі 19 842 грн 11 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року позов ОСОБА_3задоволено. Визнано встановлені трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядкудіючими умови праці - п'ятиденний робочий тиждень із восьмигодинним робочим днем з 1 лютого 2015 року по 9 червня 2015 року для кандидата технічних наук старшого наукового співробітника відділу № 4 Інституту ОСОБА_3 Стягнуто з Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час порушення встановлених трудовим договором умов праці працівника у розмірі 19 842 грн 11 коп. та судовий збір на користь держави урозмірі 551 грн 20 коп.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 1 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що фактичної зміни в організації виробництва і праці у відділі № 4 Інституту не відбулось, було лише обмеження фінансування, тому діяли встановлені трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку умов праці позивача - п'ятиденний робочий тиждень із восьмигодинним робочим днем, з відповідним нарахуванням позивачу заробітної плати.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що відповідно до наказу від 3 листопада 2014 року № 80 «Про встановлення неповного робочого часу», з яким був ознайомлений позивач, про що свідчить його підпис, сторони дійшли згоди про зміну істотних умов праці. Позивач не оскаржив наказ та продовжував працювати в Інституті, отже, погодився з новими істотними умовами праці. При цьому відпрацьовані ОСОБА_3 дні були оплачені відповідачем.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 21 лютого 2005 рокуОСОБА_3 працює в Інституті на посаді старшого наукового співробітника відділу № 4 неруйнівних методів контролю якості зварних з'єднань, спочатку за контрактом, а з 1 листопада 2011 року за безстроковим трудовим договором на посаді старшого наукового співробітника у відділі № 4.

Відповідно до наказу директора Інституту від 3 листопада 2014 року № 80 «Про встановлення неповного робочого часу» у разі зменшення фонду заробітної плати встановити у 2015 році для працівників структурних підрозділів інституту режим неповного робочого часу з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу, що встановлюється на кожен місяць відповідно до службових записок, які затверджуються заступниками директора по підпорядкуванню.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 був ознайомлений з наказом директора Інституту від 3 листопада 2014 року № 80.

4 березня 2015 року відповідачем було видано наказ № 76-к «Про скорочення чисельності та штату працівників» і попередження про заплановане вивільнення від 5 березня 2015 року, відповідно до яких посада позивача у травні 2015 року скорочувалася, а він підлягав вивільненню.

З лютого 2015 року адміністрацією Інституту ОСОБА_3 встановлено одноденний робочий тиждень з восьмигодинним робочим днем, у березні 2015 року - в режимі 1 раз на тиждень. Такий саме графік виходу на роботу був затверджений для нього і на квітень 2015 року. Позивачбув ознайомлений з такими графіками роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

У ч. 3 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до п. 5 наказу директора Інституту від 3 листопада 2014 року № 80 начальник відділу кадрів мав підготувати проект наказу про встановлення режиму роботи працівників на умовах неповного робочого часу на підставі поданих керівниками структурних підрозділів пропозицій відповідно до вимог чинного законодавства.

Разом з тим видання наказу від 3листопада 2014 року № 80 не звільняє роботодавця від обов'язку в подальшому при запровадженні неповного робочого часу виконати вимоги ст. 32 КЗпП України.

Крім того, накази від 26 лютого 2015 року № 57-к «Про встановлення неповного робочого часу у березні - квітні 2015 року», від 30 квітня 2015 року № 129-к «Про встановлення неповного робочого часу у травні 2015 року», від 29 травня 2015 року № 157-к «Про встановлення неповного робочого часу у червні - вересні 2015 року» видані менше ніж за два місяці до запровадження неповного робочого часу, що свідчить про невиконання вимогист. 32 КЗпП України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці за два місяці.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, доводів сторін та надані ними докази належним чином не перевірив, не надав їм належної правової оцінки, не з'ясував, чи не був наказ директора Інституту від 3 листопада 2014 року № 80 «Про встановлення неповного робочого часу» узагальнюючим, оскільки зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_4, задовольнитичастково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 1 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик