Справа № 242/1816/16-ц
Провадження № 2/242/580/16
26 травня 2016 року м. Селидове
Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Сорока Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку заочного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецько-Курахівський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що вона з 09.09.2013 року по 01.12.2014 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах та була звільнена на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Після звільнення відповідач заборгував їй заробітну плату у розмірі 4755 грн. 48 коп. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просить стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по заробітній платі у розмірі 4755,48 грн., середній заробіток по день фактичного розрахунку, моральну шкоду у розмірі 500 грн. та зобов'язати відповідача при виплаті заборгованості нарахувати та сплатити суми компенсації та індексації на суму несвоєчасно сплаченої заробітної плати.
Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просить розглянути справи без їй участі, задовольнити позовні вимоги та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
В судове засідання представник відповідача не з'явився, будучі належним чином повідомлені про день та час слухання справи. Згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження.
Дослідивши матеріали справи судом встановлено, згідно запису трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 09.09.2013 року по 01.12.2014 рік перебував у трудових відносинах із ТОВ «ДКМЗ». Звільнена 01.12.2014 року на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.
Згідно відомостей, виданих з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків № 257 від 09.12.2015 року, ОСОБА_1 отримувала доходи за період з січня 2014 р. по квітень 2014 року на ТОВ «Донецько-Курахівський машинобудівний завод».
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що підприємство ТОВ «Донецько-Курахівський машинобудівний завод» заборгувало їй заробітну плату у розмірі 4755,48 грн. за 4 місяців, виходячи із розрахунку за період з 01.08.2014 року по 01.11.2014 року у розмірі 1188,87 грн.
Дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідач не скористався правом, визначеним ст. 128 ЦПК України та не надав суду заперечення із посиланням на незаконність вимог позивача, їх обґрунтованість, відсутність у позивача права на звернення до суду та не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги відомості, видані з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків № 257 від 09.12.2015 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату за наступний період:
- у січені 2014 року 4012,76 грн.;
- у лютому 2014 року 3690,15 грн.;
- у березні 2014 року 2479,00 грн.;
- у квітні 2014 року 1670,98 грн.
Таким чином, суд дійшов висновку, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складає 4755,48 грн. та на час розгляду справи відповідачем ТОВ «Донецько-Курахівський машинобудівний завод» зазначену суму заборгованості не сплачено.
Відповідно до роз'яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заробітної плати, підлягають задоволенню та сума заборгованості, що підлягає стягненню становить 4755,48 грн.
Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, обов'язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.
Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов'язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.
Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік,
премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано.
Відповідно до роз'яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100.
Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «Донецько-Курахівський машинобудівний завод» середнього заробітку за затримку розрахунку на день фактичного розрахунку підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
З наданих позивачем копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 звільнено 01.12.2014 року, таким чином суд дійшов висновку, що останніми двома повними місяцями її роботи є листопад та жовтень 2014 року.
Згідно відомостей, виданих з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків № 257 від 09.12.2015 року, вбачається, що останнє нарахування заробітної плати відбулось у березні та квітні 2014 року, таким чином, суд враховуючи п. 2 Порядку, вважає за необхідне при розрахунку середньоденної заробітної плати взяти до уваги розмір заробітної плати нарахованої у березень та квітень 2014 року у розмірі 6297,72 грн. - 443,67 грн. сума нарахованого податку за березень-квітень 2014 р.= 5854,05 грн.
Таким чином, розмір середньоденного заробітку позивача складає 5854,05 / (20+21) = 142,78 грн.
Згідно листа 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2014 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку за 2014 рік складав би грудень 22 дні (з огляду на те, що позивача звільнено 01.12.2014 року).
За період починаючи з дати звільнення 01 грудня 2014 року по день ухвалення судового рішення 26 травня 2016 року підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку, як передбачено ст. 117 КЗпП України.
При вирішенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди за затримку виплати належної заробітної плати, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які полягали у не проведенні розрахунку при звільненні, позивачу заподіяно моральну шкоду. Визначаючи розмір компенсації суд враховує розмір заборгованості, значний проміжок часу між правопорушенням та зверненням до суду, обґрунтування самої моральної шкоди та з чого позивач виходив визначаючи розмір компенсації.
Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та справедливості суд вважає, що вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 500,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.
При вирішенні позовних вимог щодо зобов'язання ТОВ «Донецько-Курахівський машинобудівний завод» при виплаті заборгованості ОСОБА_1 нарахувати та сплатити суми компенсації та індексації на суму несвоєчасно сплаченої заробітної плати, суд враховує наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Порядок індексації регулюється Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Постановами Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 за № 1078 та від 20.12.1997 за № 1427.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
У разі якщо має місце затримка виплати заробітної плати на кілька місяців індекс споживчих цін обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін, поділених на 100 відсотків.
Крім того, статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати регулюється Постановаю Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.
Таким чином, суд враховуючи зазначені норми та виходячи із ст. 15, 16 ЦК України приходить до висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Повно і всебічно з'ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Як встановлено п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за ставкою судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду, в сумі 551,20 грн. за вимоги майнового характеру та 551,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 1102,40 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 95, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 3, 15, 88, 169,209, 212, 214-215, 224 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецько-Курахівський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Зобов'язати Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецько-Курахівський машинобудівний завод» при виплаті заборгованості ОСОБА_1 нарахувати та сплатити суми компенсації та індексації на суму несвоєчасно сплаченої заробітної плати.
Рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає негайному виконанню, але не більше ніж за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецько-Курахівський машинобудівний завод» на користь держави судовий збір у розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.М. Владимирська