Справа № 640/8875/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Якуша Н.В.

при секретарі Пічугіної А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 із вимогою стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики від 29.03.2013 року, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що 29.03.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 23600 грн. строком до 10.09.2013 року.

Вказав, що встановлений договором позики термін виконання відповідачем зобовязання з повернення йому грошових коштів, скінчився 10.09.2013 року, проте відповідач зобовязання повністю не виконав. У звязку з чим просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 28901 грн. (суму основного боргу, суми 3% річних та інфляційні витрати) та судові витрати.

В судове засідання позивач ОСОБА_1. не зявився. Його представник ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 01.06.2016 року, надав заяву, в якій зазначив, що просить суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, а саме шляхом публікування в газеті «Слобідський край» оголошення про його виклик в судове засідання, що призначене на 09.09.2016 року на 12:00 годину, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення не надавав, у звязку з чим ухвалою суду від 09.09.2016 року з урахуванням згоди представника позивача, суд вирішив розглянути дану справу у заочному порядку.

З урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув цивільну справу з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Суд, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, між позивачем та відповідачем 29.03.2013 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 23600 грн., що підтверджується письмовою розпискою, яку відповідач надав позивачу. У складеній розписці відповідач зобовязався повернути позичені кошти у наступній черговості: 10.05.2013 р. 4000 грн., 10.06.2013 р. 4000 грн., 10.07.2013 р. 4000 грн., 10.08.2013 р. 4000 грн., 10.09.2013 р. 8000 грн. (а.с.8).

У позові позивач зазначив, що позика була повернута частково в сумі 9432 грн., залишок складає 14168 грн.

Вирішуючи по суті вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідачів за договором позики, суд погоджується з ними, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору

З огляду на наведене договір та розписка визнається судом борговими документами, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником.

За правилами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

ОСОБА_2 не використав наданого законом права та не звернувся до суду із позовом про оспорювання договору позики, оскільки доказів цього суду надано не було.

Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 509 ч. 1 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно вимог ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У спірному правочині між сторонами винятки з цього правила не встановлювались.

Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що 29.03.2013 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, а з огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми позики є обґрунтованими.

Щодо вимог позивача відносно нарахування та стягнення 3 % річних, то суд зазначає наступне.

Дійсно, наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач прострочив повернення суми позики, то таким чином, відповідно до приписів статті 625 ЦК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1265,80 грн., яка вираховується за кожен день прострочення відповідно за період з 10.07.2013 року по 01.06.2016 року та суми прострочення 14168 грн..

Розрахунок 3 % річних згідно зі ст. 625 ЦК України розраховується за формулою:

(сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) ) х кількість днів прострочення:

(14168 х 0,03/365) х1087 = 1265,80 грн.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що в цій частині вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, оскільки суд вирахував 3% річних виходячи саме з періоду невиконання боржником свого зобовязання, а не з часу надання грошових коштів у позику, як зробив це позивач.

Щодо розрахованої позивачем суми інфляційних витрат в розмірі 12573,10 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Отже, суд вираховує інфляційні втрати саме з суми залишку основного зобовязання за час прострочення, тобто з 10.07.2013 року, виходячи із індексу споживчих цін та суми боргу за основним зобовязанням.

Таким чином, сума збитків за рахунок інфляції станом на становить:14168 грн. х 188,55% (загальний відсоток інфляції за весь період) 14168 грн. = 12545,76 грн.

Отже, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача і в цій частині підлягають частковому задоволенню, оскільки останнім було невірно обрано період, за який він рахував збитки від інфляції.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач належним чином не виконав умови Договору та прострочив виконання свого зобов'язання, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача основну суму боргу по договору в розмірі 14168 грн., суму 3 % річних за час прострочення виконання взятих на себе зобов'язань у розмірі 1265,80 грн. та збитки від інфляції у розмірі 12525,76 грн.

Щодо іншої частини позовних вимог, то суд не вбачає підстав для їх задоволення.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, задовольняючи його вимоги в частковому порядку, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати, а саме судового збору у пропорційному розмірі до суми задоволених вимог, що дорівнює 549 грн. (99,60% від ціни позову)

На підставі викладеного й керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 526, 527, 530, 1048, 1049,1050 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2 суму основного боргу у розмірі 14168 грн.., суму 3 % річних за час прострочення виконання взятих на себе зобов'язань у розмірі 1265,80 грн., збитки від інфляції в розмірі 12545,76 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2 суму судових витрат, а саме судовий збір у розмірі 549 грн. , витрати за публікацію оголошення в пресі в розмірі 313 грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, які брали участь у розгляді справи до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення постановлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Н.В. Якуша