Справа №489/5189/15-ц 23.05.2016 23.05.2016
Провадження №22-ц/784/1050/16
Єдиний унікальний номер 489/5189/15-ц
Номер провадження 22-ц/784/1050/16
Головуючий у 1 інстанції Кокорєв В.В.
Категорія 23 Доповідач Прокопчук Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: Прокопчук Л.М.

Суддів: Маляренко І.Б., Темнікової В.І.

Із секретаряем судового засідання Андрієнко Л.Д

.

За участю представника позивача Іванюк О.Я.,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Іванової Т.В., відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 березня 2016 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

03 серпня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - Товариство) звернулось до суду із зазначеним позовом до відповідачів, який неодноразово уточнювало.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказував, що Товариство з 30.07.2001 року є власником будинку-гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з продажем нежитлових приміщень на першому поверсі цього ж гуртожитку в квітні 2005 року було здійснено розрахунок ідеальних часток між співвласниками нежитлових приміщень гуртожитку та 31.05.2005 року отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, в якому зазначено, що 9068/10000 житлових та нежитлових приміщень належить Товариству. Блок кімнат 629-630 в зазначеній частці належить на праві власності ОСОБА_7 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.10.2006 року. Однією з кімнат, а саме - 630, користуються відповідачі на підставі укладеного з позивачем 21 червня 2003 року договору про надання зазначеної кімнати в користування ОСОБА_5 (ОСОБА_3.). Договору про користування вказаною кімнатою між ОСОБА_7 та відповідачами не існує. Між Товариством та ОСОБА_7 07 квітня 2011 року та 07 жовтня 2013 року укладено договори безоплатного користування зазначеним блоком кімнат.

Основним видом діяльності Товариства є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Товариство є балансоутримувачем та управителем гуртожитку. Воно укладає договори з постачальниками житлово-комунальних послуг та розраховується за спожиті послуги за загальними лічильниками, встановленими в будинку-гуртожитку.

Крім того послався на те, що Товариство має право самостійно, через свої органи управління, визначати плату за користування гуртожитком, який перебуває у його приватній власності, враховуючи собівартість утримання будинку. Розмір оплати за користування гуртожитком встановлюється внутрішніми розпорядженнями. Послався на те, що вартість місця проживання у гуртожитку складається з вартості утримання 1 кв. м загальної площі будинку-гуртожитку, помноженого на кількість кв. м приміщення, яке займає особа, плюс вартість комунальних послуг, що надаються мешканцям гуртожитку: холодне та гаряче водоспоживання, водовідведення, опалення, електроспоживання за визначеними державою тарифами. Приміщення, в яких проживають відповідачі, не обладнані засобами обліку електроенергії, газу, водопостачання та водовідведення

Зазначаючи, що відповідачі не сплачують плату за проживання у гуртожитку у повному обсязі відповідно до розміру оплати за користування гуртожитком, встановленого відповідними розпорядженнями директора Товариства, після неодноразового уточнення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за період з 01.10.2012 р. по 30.10.2015 р. у сумі 2811,41грн., 3% річних - 95,46 грн., інфляційної складової за прострочення грошового зобов'язання - 1135,26 грн. Також просив стягнути з відповідачів судові витрати у сумі 243 грн. 60 коп. та комісію банку 10 грн. (а.с. 2-13, 162-166, 216-220, 241-243 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2016 позовні вимоги ТОВ "Ніконджитбудсервіс" задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 на користь ТОВ "Ніконджитбудсервіс" 2811,41 грн. - заборгованість за користування кімнатою, 3% річних за прострочення грошового зобов'язання в розмірі 95,46 грн. та інфляційні втрати у розмірі - 1135,26 грн. Вирішено питання про судові витрати (а.с.20-21 т.2).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з допущеним судом порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с. 24-28 т.2).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 .- адвокат Іванова Т.В. та відповідач ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник позивача просила рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_6, належно повідомлений про розгляд справи, в судове засідання апеляційного суду не з'явився.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Товариство є власником 9068/10000 часток гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року, та з 2000 року дотепер є його балансоутримувачем (а.с. 15, 16 т. 1).

Згідно з даними Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій основним видом діяльності позивача, крім інших, є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с. 19 т.1).

21 липня 2003 року між позивачем та ОСОБА_3 (ОСОБА_5) було укладено договір користування площею, відповідно до п.1.1 якого Товариство передало відповідачці ОСОБА_3 (ОСОБА_5) кімнату № 630 площею 17,8 кв.м., що розташована в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 в м. Миколаїв строком на один рік (а.с. 20 т.1). За умовами договору витрати за комунальні послуги включаються до ставки плати за користування житловою площею та окремо плата за них не стягується (п.п. 2.3. та 4.1).

Згідно з умовами договору відповідачка зобов'язалась своєчасно вносити плату за проживання в гуртожитку за встановленими ставками. Відповідачі є однією сім'єю, які зареєстровані та проживають в гуртожитку.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивач як власник будинку-гуртожитку, на протязі 2012-2015 років декілька раз змінював плату за користування гуртожитком на рівні собівартості комплексного обслуговування будинку, про що своєчасно повідомляв відповідачів. Відповідачі користуються житлом, тому повинні сплачувати за користування відповідно до умов договору.

Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального права.

Аналіз п.2.3, 4.1 укладеного між сторонами договору користування жилою площею від 21.06.2003 року свідчить про те, що одним з основних його умов є платність. Розмір плати залежить від встановленої ставки, в яку входять витрати за комунальні послуги.

Позивач як власник приміщення гуртожитку встановлює розмір ставки, виходячи з експлуатаційних витрат по тарифам, затвердженим органами місцевого самоврядування, а також витрат за користування електроенергією, газ, водопостачання і водовідведення, опалення (а.с. 180 т.1).

Правомірність дій позивача по встановленню ставки за оплату була предметом розгляду Миколаївської обласної державної адміністрації за зверненням мешканців гуртожитку у квітні-травні 2013 року, за висновком якої позивач, не здійснюючи надання житлово-комунальних послуг, а реалізуючи статутну діяльність з передачі в оренду (найом) житлових приміщень гуртожитку на умовах договірної господарської діяльності, має право самостійного розрахунку вартості орендної плати (найму), розмір якої є істотною умовою відповідного договору (а.с. 207-208 т.1).

Крім того, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року, винесеним за результатами розгляду апеляційної скарги у справі за позовом позивача до інших осіб про стягнення заборгованості за користування найманим житлом за період з березня 2012 року по січень 2015 року, встановлено, що вартість місця проживання у гуртожитку складається з вартості утримання 1 кв. м загальної площі будинку-гуртожитку, помноженого на кількість кв.м приміщення, яке займає особа, плюс вартість комунальних послуг, що надаються мешканцям гуртожитку: холодне та гаряче водоспоживання, водовідведення, газ, опалення, електроспоживання за визначеними державою тарифами. Вартість утримання 1 кв.м. житлового приміщення змінюється на підставі чинного законодавства та вартості комунальних послуг, що надаються на підставі договорів, укладених позивачем зі спеціальними організаціями, які здійснюють обслуговування гуртожитку. Судом не встановлено порушення позивачем законодавства при встановленні ставки оплати (а.с. 98-100).

Аналогічні обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14.08.2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року (а.с. 31-35).

Наведеними вище судовими рішеннями також встановлено, що позивач не визначив для себе статутною діяльністю надання послуг з утримання гуртожитку та при будинкової території, що підпадає під вплив Закону «Про житлово-комунальні послуги», не здійснює надання таких послуг, в зв'язку з чим він не визначений відповідним рішенням органу місцевого самоврядування виконавцем таких послуг.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з листами-повідомленнями та розпорядженнями директора Товариства від 16 лютого 2012 року, 30 серпня 2013 року, 28 квітня 2014 року, 30 квітня 2015 року були змінені розміри оплати за проживання у гуртожитку, в зв'язку з чим розмір плати за проживання відповідачів у займаних ними кімнатах з 01 березня 2012 року було збільшено до 290 гривень за місяць, з 01 вересня 2013 року - до 320 гривень за місяць, з 01 червня 2014 року до 345 грн., з 01 липня 2014 року - до 480 гривень, з 01 травня 2015 року - до 550 грн., з 01.10.2015 року - 620 грн. (а.с. 21-39, 232 т.1).

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Надані платіжні документи по оплаті відповідачами за проживання в гуртожитку, а також розрахунок Товариства щодо заборгованості відповідачів з урахуванням фактично сплачених ними сум свідчать про те, що відповідачі не в повному обсязі проводили оплату за надані послуги з урахуванням змінених тарифів. При цьому про зміну розміру тарифів відповідачі своєчасно повідомлялись, і ними новий розмір тарифів не оскаржувався.

Сторони не заперечували того, що обліковування водоспоживання, водовідведення, опалення, електроспоживання здійснюється загальними лічильниками, а потім розподіляється по кількості осіб, які мешкають у гуртожитку. Розмір тарифів на користування наведеними послугами здійснюється на державному рівні.

Позивач надав суду письмові докази, які підтверджують факт укладення договорів з організаціями і підприємствами, які надають відповідні види послуг, і сум, що підлягають сплаті за них мешканцями гуртожитку.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Отже вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційної складової також є обґрунтованими.

За такого доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого встановлення позивачем ставки оплати за проживання в гуртожитку не заслуговують на увагу.

З доводами апеляційної скарги з приводу того, що Товариство не є належним позивачем по справі, оскільки кімната №630, де проживають відповідачі, належить на праві власності ОСОБА_7, погодитись не можна.

Так, ОСОБА_8 дійсно є власником спірної квартири згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.10.2006 року (а.с. 127 т.1). Її право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.85 т.2).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Матеріали справи свідчать про те, що на умовах договору безоплатного користування майном від 07 квітня 2001 року та від 07 жовтня 2013 року, укладених між позивачем та ОСОБА_9, остання передала належні їй кімнати № 629-630 в найом Товариству (а.с. 235-236 т.1). Відповідність укладених договорі вимогам закону не була предметом спору, тому апеляційним судом вказані обставини не розглядаються. Разом з тим посилання в апеляційній скарзі на те, що наймачем житлового приміщення може бути тільки фізична особа, не відповідає приписам ст. 813 ЦК України. Також не можна погодитись з тим, що укладені договори між позивачем та ОСОБА_7 є договорами управління майном, оскільки як зазначено в договорах їх предметом є користування майном, а не управління.

Таким чином відповідно до ст. 395 ЦК України позивач має речове право на чуже майно

Відповідно до ст. 396 ЦК особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна.

Судовий захист речових прав на чуже майно в порядку цивільного судочинства може здійснюватись за вимогами, аналогічними до тих, що пред'являються для захисту права власності, якщо вони не суперечать змісту та відповідають природі відповідного речового права.

З посиланням на те, що члени родини відповідача ОСОБА_3 .- чоловік ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_5 ні в яких правовідносинах з позивачем не перебувають, а тому не несуть перед ним ніяких зобов'язань, погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Судом встановлено, що в кімнаті 630 проживають та зареєстровані всі відповідачі, тобто фактично вони всі є її наймачами, тому всі відповідачі повинні нести обов'язок перед позивачем по сплаті за проживання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, не містять підстав для скасування або зміни ухваленого судом рішення, тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити і залишити рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді