Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивував тим, що 04 січня 2007 року, перебуваючи на території Італії, написав заяву, згідно зі змістом якої зобов'язався виплачувати щомісячно ОСОБА_4, як своїй дочці грошові кошти в сумі 200 євро до її повноліття, а також сплатити протягом п'яти років ще 10 000 євро.

Вважаючивказану заяву договором про сплату аліментів та посилаючись на те, що такий договір укладено під впливом обману, оскільки на теперішній час стало відомо, що ОСОБА_4 не є його донькою, й відповідно знаючи про це він ніколи не брав би на себе обов'язок щодо утримання її, ОСОБА_1 просив позов задовольнити та визнати договір про сплату аліментів недійсним.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про сплату аліментів від 04 січня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як такий, що вчинений під впливом обману.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзіОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що підписана позивачем заява є формою договору про сплату аліментів, при укладенні якого була присутня відповідач, яка приховала від позивача істотну обставину, а саме те, що він не є батьком дитини, ввівши останнього в оману.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що укладений позивачем договір є одностороннім, а відтак положення ст. 230 ЦК України до нього не застосовуються.

При цьому судом апеляційної інстанції зазначено про відсутність належних доказів того, що позивач не є батьком ОСОБА_4.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна, виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За правилами ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, перебуваючи в Італії, 04 січня 2007 року, написав заяву, згідно якої зобов'язався виплачувати своїй дочці ОСОБА_4 щомісячно до її повноліття по 200 євро та сплатити 10 000 євро протягом п'яти років, а саме з 10 січня 2007 року до 10 січня 2012 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 189 СК Українибатьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вважаючи, що ним укладено договір про сплату аліментів, просив визнати його недійсним з підстав укладення договору під впливом обману та навмисного введення його відповідачем в оману щодо батьківства дитини.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК Українипередбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Отже, судам слід розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення.

Крім того, ст. 215 ЦК Українипроводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ст. 220 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ст. 230 ЦК України тощо).

Таким чином, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст. 230 ЦКне застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Проте, як суд першої так і апеляційної інстанції на вказане уваги не звернули, не дали оцінку тому, чи існують між сторонами договірні правовідносини, не з'ясували характер спірних правовідносин та їх правову природу.

При цьому, пославшись на те, що сторони уклали, передбачений ч. 1 ст. 189 СК України договір про сплату аліментів, який породив у позивача зобов'язання перед відповідачем, не зазначили якими доказами це підтверджується, чи відповідає він по формі та змісту вимогам закону і які саме зобов'язання між ними виникли.

У порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суди вищезазначені положення закону та обставини справи не врахували, доводів сторін як на підтвердження, так і заперечення позову не перевірили, не визначились із тим, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, зокрема не визначилися із правовою природою оспорюваного договору, формою і порядком його укладення й відповідно не перевірили їх дотримання, не встановили чи є такий договір укладеним, не з'ясували питання його нікчемності та порядок оскарження, що призвело до поверхневого розгляду справи та передчасних висновків.

Отже, висновки судів, ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко