Справа № 487/631/16-ц
Провадження № 2/487/885/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді - Нікітіна Д.Г., при секретарі - Оцабера М.С.,. розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

05.02.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1, згідно з свідоцтва про право власності.

На даній площі зареєстрована ОСОБА_3, яка з 16.07.2015 року проживає з матір'ю у м. Києві. з 30 червня 2015 року вступило в законну силу рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, згідно з яким ОСОБА_2 поновлено у батьківських правах щодо малолітньої доньки ОСОБА_3. ОСОБА_3 не проживає за місцем державної реєстрації. Вона має інше постійне місце проживання, а підстав через яку була зареєстрована у квартирі (здійснення піклування), припинила своє існування з моменту поновлення ОСОБА_2 у батьківських правах.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представники відповідача, заперечував проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Та відповідно до ч. 1ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Позивачу на свідоцтва про право власності від 20.06.2013 року належить квартира АДРЕСА_1.

Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 21.12.2015р. зареєстровані ОСОБА_1 з 27.07.1990р., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - з червня 2002 р.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.05.2015 року поновлено ОСОБА_2 у батьківських правах по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В матеріалах справи є акт від 25.01.2016 року, підписаний ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з якого вбачається, що ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 16.07.2015 року.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

На теперішній час місцем проживання неповнолітньої дитини є м. Київ.

Таким чином, суд встановив, що з 16.07.2015 року по 05.02.2016 року ОСОБА_2 та її неповнолітня донька ОСОБА_3 спірною житловою площею не цікавилися, перешкод у користуванні її неповнолітньої доньки ніхто не чинив, до правоохоронних органів вона не зверталася, а отже доказів поважності непроживання в спірному житлі у неї немає.

Судом встановлено, що неповнолітня дитина у спірній квартири не проживає більше одного року, не являється членом сім'ї позивача, ОСОБА_2 не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті, а отже ОСОБА_3 вважається такою, що втратили право користування житловою квартирою.

Відповідно до ст. 7 ч. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації.

Частиною 3 статті 10 Цивільного процесуального Кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя Д.Г. Нікітін