Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - ОСОБА_1,

при секретарі Коціпак З.П.,

з участю:

представника законного представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ТОВ «ОТП Факторинг Україна»,ПАТ ОТП Банк, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ ОТП Банк, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними. Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те, що 07 лютого 2006 року він надав згоду ОСОБА_6 на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1, яка є обєктом спільної сумісної власності, оскільки набута ними у власність за час шлюбу, з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором, укладеним з ЗАТ «Райффайзен банк Україна».

05 вересня 2007 року він надав згоду ОСОБА_6 на наступну іпотеку зазначеної вище квартири , з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором, укладеним з ЗАТ «ОТП Банк». Вважає, що зазначені односторонні правочини є недійсними, не відповідають його волі, так як з 2003 року він хворіє на рак простати та постійно знаходиться на обліку у Закарпатському онкологічному диспансері, регулярно проходить як амбулаторне, так і стаціонарне лікування під наглядом лікарів, виписані лікарями ліки знижують увагу, впливають на головний мозок та нервову систему, а також, впливають на здатність повною мірою усвідомлювати значення своїх дій. В момент укладення вказаних правочинів знаходився у такому стані, коли не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, а самі договора не відповідають його внутрішній волі.

Позивач просив визнати недійсними правочини на підставі ст. 225 ЦК України, оскільки за станом свого здоровя не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними у момент надання згоди своїй дружині ОСОБА_6

Під час розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги та, посилаючись на зазначені обставини, просив суд:

- визнати недійсним з моменту вчинення заяву ОСОБА_5 від 07.02.2006 року за № 230 посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про надання ОСОБА_6 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2;

- визнати недійсним з моменту вчинення заяву ОСОБА_5 від 05.09.2007 року за № 2514 посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про надання ОСОБА_6 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2;

- визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки нерухомого майна квартири АДРЕСА_2, укладений 07 лютого 2006 року між АКБ Райффайзенбанк Україна та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 231, за яким ОСОБА_6 передала в іпотеку АКБ Райффайзенбанк Україна квартиру АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки нерухомого майна квартири АДРЕСА_2, укладений 05 вересня 2007 року між ЗАТ ОТП Банк та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 2515, за яким ОСОБА_6 передала в іпотеку ЗАТ ОТП Банк квартиру АДРЕСА_2.

ОСОБА_8 справа розглядалась судами різних інстанцій.

В ході судового розгляду даної справи , рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.04.2015 року позивача по справі ОСОБА_5 було визнано недієздатним та призначено ОСОБА_9 опікуном над ОСОБА_5

Представник законного представника недієздатного позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові, надавши суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Зокрема наголосив на тому, що у межах даної цивільної справи було призначено ряд судово-психіатричних експертиз, за наслідком яких, експертом надано висновок про виявлені у ОСОБА_5 виражені розлади психічної діяльності, а тому на підставі ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Разом з цим квартира АДРЕСА_1 є обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а тому на підставі ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Також представник позивача просив суд врахувати правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-131 цс14 від 18.09.2014 року , відповідно до якого суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Крім цього посилається на норми ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав в повному обсязі. Пояснив, що квартира АДРЕСА_1 належить його батькам, позивачу по справі ОСОБА_5 та відповідачу ОСОБА_6 Вказану квартиру ОСОБА_6 передала в іпотеку банку по його зобовязанням, що випливають з кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_6 повторно в судове засідання не зявилася , хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі.

Представник відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_3 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав. На його думку заяви позивача ОСОБА_5 про надання згоди своїй дружині ОСОБА_6 на передачу в іпотеку нерухомого майна не є односторонніми правочинами. Норми ст.202 ЦК України регламентують вимоги до правочинів. Заяви позивача ОСОБА_5 про надання згоди своїй дружині ОСОБА_6 на передачу в іпотеку нерухомого майна не відповідають цим вимогам встановленим для правочинів, а отже і не є односторонніми правочинами, а відтак відсутні підстави для визнання їх недійсними з підстав ст.ст. 203,225 ЦК України та визнання недійсними договорів іпотек. Вказав на те, що до засад цивільного законодавства віднесено, зокрема добросовісність. ПАТ ОТП Банк не міг володіти інформацією про стан здоровя позивача. Крім того, вказав на те, що висновок експерта не містить джерело інформації, у ньому відсутнє посилання на те, що позивач по справі перебував під наглядом у психіатра, позивач був оглянутий непрофільним спеціалістом терапевтом. Просив суд відмовити в задоволенні уточнених позовних вимог.

Представник відповідача ПАТ ОТП Банк , залучений до участі у справі за ухвалою суду від 18.11.2015 року в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі.

Третя особа приватний нотаріус Ужгородського мського нотаріального округу ОСОБА_7 в судове засідання не зявилася , хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши пояснення представника законного представника недієздатного позивача ОСОБА_2 , відповідача , заперечення представника відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна», вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1, придбана сторонами 03.09.1999 року за час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що стверджується договором купівлі продажу від 03.09.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 3-4201 , яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_6 та за вимог ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя. ( а.с. 24 т.№1)

Як встановлено судом, 07 лютого 2006 року ОСОБА_5 надав згоду своїй дружині ОСОБА_6 на іпотеку квартири АДРЕСА_1, придбаної ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі АКБ Райффайзенбанк Україна, що стверджується заявою ОСОБА_5 від 07.02.2006 року , що зареєстрована в реєстрі за № 230 і нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8, копія якої приєднана до матеріалів справи ( а.с. 8 т.№1)

Судом встановлено, що 07 лютого 2006 року між АКБ Райффайзенбанк Україна та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки № РСL 800/021/2006, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8, відповідно до умов якого ОСОБА_6 ( іпотекодавець) передала нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку АКБ Райффайзенбанк Україна з метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором ( а.с. 17-23 т. №1 )

Як встановлено судом, 05 вересня 2007 року ОСОБА_5 надав згоду своїй дружині ОСОБА_6 на укладання договору наступної іпотеки квартири АДРЕСА_1, придбаної ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі ЗАТ ОТП Банк, для забезпечення боргових зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором від 05.09.2007р., що стверджується заявою ОСОБА_5 від 05.09.2007 року , що зареєстрована в реєстрі за № 2514 і нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7, копія якої приєднана до матеріалів справи ( а.с. 9 т.№1)

Судом встановлено, що 05 вересня 2007 року між ЗАТ ОТП Банк та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки № РСNL 800/102/2007, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7, відповідно до умов якого ОСОБА_6 ( іпотекодавець) передала нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку ЗАТ ОТП Банк, з метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором ( а.с. 10-16 т.№1)

Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані зокрема положеннями ЦК України.

Положення ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України , регулюють відносини , що стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як роз`яснено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу (іпотеку) лише за згодою іншого з подружжя.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека це - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку.

Частиною 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку», встановлено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до приписів ч.2, ч.3 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згода є окремою дією однієї особи, яка здійснює розпорядження своїм майном.

Згода є одностороннім правочином, який є умовою набрання чинності іншим правочином правочином, що потребує згоди певної особи. Згода є одностороннім правочином, оскільки викликає окремі правові наслідки шляхом висловлення згоди особа розпоряджається своїм правом, надаючи іншим права на вчинення певних дій.

Аналіз положень законодавства, яке регулює спірні відносини, дає підстави дійти висновку, що заява ОСОБА_5 про надання згоди своїй дружині ОСОБА_6 на укладання договору іпотеки нерухомого майна є одностороннім правочином, на підставі якого був укладений договір іпотеки нерухомого майна .

Крім того, до викладеного вище , також зводяться правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України у справах: № 6-1622цс15 від 07.10.2015 року; № 6-1912цс15 від 27.01.2016 року, відповідно до яких Верховний Суд України зазначив, що відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України від

5 червня 2003 рок № 898-IV «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином, що в свою чергу спростовує доводи преставника відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про те, що заява ОСОБА_5 про надання згоди своїй дружині ОСОБА_6 на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном не є одностороннім правочином.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає , що заяви про надання ним згоди своїй дружині ОСОБА_6 на укладання договорів іпотеки нерухомого майна від 07 лютого 2006 року та від 05 вересня 2007 року та договора іпотеки нерухомого майна укладені на підставі цих заяв слід визнати недійсними з тих підстав , що він у момент надання нотаріально посвідченої письмової згоди своїй дружині ОСОБА_6 на укладення договорів іпотек нерухомого майна, а саме 07 лютого 2006 року та 05 вересня 2007 року , не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Саме до цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-131цс14 від 17.09.2014 року.

Правила ст.225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення.

Однією з умов чинності правочину, згідно ст.203 ЦК України є дотримання вимог закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

З метою встановлення такого стану громадянина в момент вчинення правочину суд призначає судово-медичну експертизу.

Відповідно до акту судово-психіатричного експерта № 289 від 28.05.2014 р. проведеної на підставі ухвали суду від 24.02.2014 року експертами Комунального закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня м. Львів, було проведено амбулаторну комісійну судово психіатричну експертизу з метою визначення психічного стану позивача ОСОБА_5 в момент надання нотаріально посвідченої письмової згоди своїй дружині ОСОБА_6 на укладення договорів іпотек нерухомого майна, а саме 07 лютого 2006 року та 05 вересня 2007 року .

Згідно акту судово - психіатричного експерта № 289 від 28.05.2014 р. - ОСОБА_5 у періоди укладання правочинів 07.02.2006 року та 05.09.2007 року страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді деменції при хворобі Альцгеймера і за своїм станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Хвороба Альцгеймера згідно сучасних наукових знань є дегенеративним церебральним захворюванням невідомої етіології, ма прогресуючий характер, не піддається лікуванню. ( а.с. 178 -182 т.№ 2)

Що стосується посилань представника відповідача на те, що висновок експерта не відповідає вимогам закону, не містить джерело інформації, відсутнє посилання на те, що позивач перебував під наглядом психіатра, то слід зазначити, що амбулаторна комісійна судово психіатрична експертиза була проведена фахівцями у галузі судово-психіатрії у колегіальному складі голови комісії в.о. заступника головного лікаря з експертизи вищої кваліфікаційної категорії ОСОБА_11, експертний стаж роботи якого складає 24 роки, та членів комісії : лікаря судово-психіатричної експертизи ОСОБА_12Б, стаж експертної роботи 3 роки та доповідача лікаря судово-психіатричної експертизи ОСОБА_13, експертний стаж роботи якого складає 8 років.

Залучені у кримінальному провадженні експерти належним чином попередженні про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, про що свідчать їхні підписи. Форма зазначеного акту № 100/о затверджена наказом МОЗ України 29.05.2013 року № 435.

З врахуванням викладеного зазначені вище доводи представника відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна», є лише припущенням ,не можуть свідчити про недопустимість доказу , а саме акту судово психіатричного експерта № 289 від 28.05.2014 р.

Висновок про неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними , як учасника спірного правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до положень ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Аналізуючи докази, надані позивачем у судовому засіданні на підтвердження позовних вимог ,суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог, а відтак заяви ОСОБА_5 про надання ним згоди своїй дружині ОСОБА_6 на укладання договорів іпотеки нерухомого майна від 07 лютого 2006 року та від 05 вересня 2007 року необхідно визнати недійсними, оскільки в момент їх укладання ОСОБА_5 перебував у такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними .

Оскільки наявні правові підстави для визнання недійсними заяв ОСОБА_5 про надання ним згоди своїй дружині ОСОБА_6 на укладання договорів іпотеки нерухомого майна від 07 лютого 2006 року та від 05 вересня 2007 року, то і наявні підстави для визнання недійсними договорів іпотеки укладеного 07 лютого 2006 року між АКБ Райффайзенбанк Україна та ОСОБА_6 та укладеного 05 вересня 2007 року між ЗАТ ОТП Банк та ОСОБА_6, оскільки такі укладені на підставі заяв ОСОБА_5 про надання ним згоди своїй дружині ОСОБА_6 на укладання договорів.

Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку , що уточнені в ході судового розгляду справи позовні вимоги є підставними і обгрунтованими та підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

24 лютого 2014 року відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна», подав до суду заяву про накладення арешту на майно, в якій на підставі ч.5 ст. 1057-1 ЦК України просить суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

За змістом ст. 1057-1 ч. 5 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави; такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Суд виходить з того, що за встановлених у справі обставин, права кредитора, який виконав свої зобов'язання перед позичальником і надав кредити, повинні бути захищені у спосіб, передбачений законом.

ст. 1057-1 ч. 5 ЦК України не встановлює нової цивільної відповідальності боржника, не збільшує такої відповідальності, не збільшує обсягу зобов'язань боржника. Такий арешт майна не позбавляє ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права власності на нерухоме майно. Тобто, встановлений законом додатковий спосіб забезпечення прав добросовісного кредитора не суперечить загальним правилам щодо виконання зобов'язань та їх забезпечення, не позбавляє ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права на майно та не перешкоджає врегулюванню майнових стосунків між кредитором і боржником установленим порядком. Таке врегулювання здійснюється в контексті договірних відносин між сторонами, повернення боргу тощо, після виконання зобов'язання боржником арешт з майна знімається.

Так, на даний час зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитними договорами боржником ОСОБА_4 не виконано, відтак, заява кредитора підлягає задоволенню в частині накладення арешту на майно у порядку, передбаченому ст. 1057-1 ч. 5 ЦК України, без визначення боргів у конкретних сумах та за відповідними складовими.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 15, 203,225,1057-1 ч.5 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України , суд,

в и р і ш и в :

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ ОТП Банк, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними задовольнити.

Визнати недійсною з моменту вчинення заяву ОСОБА_5 від 07.02.2006 року за № 230 посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про надання ОСОБА_6 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2.

Визнати недійсною з моменту вчинення заяву ОСОБА_5 від 05.09.2007 року за № 2514 посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про надання ОСОБА_6 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2.

Визнати недійсним договір іпотеки № PCL-800/021/2006, укладений 07 лютого 2006 року між АКБ Райффайзенбанк Україна та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 231, за яким ОСОБА_6 передала в іпотеку АКБ Райффайзенбанк Україна квартиру АДРЕСА_2.

Визнати недійсним договір іпотеки № PCNL - 800/102/2007, укладений 05 вересня 2007 року між ЗАТ ОТП Банк та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 2515, за яким ОСОБА_6 передала в іпотеку ЗАТ ОТП Банк квартиру АДРЕСА_2.

Заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна», - задовольнити. Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 до виконання зобов'язань щодо виконання кредитних договорів № CNL-800/003/2006 від 07.02.2006 р. , № CNL-800/102/2007 від 05.09.2007 р.

Cтягнути з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 45,50 ( сорок пять ) гривень 50 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1