У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 9 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4. звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 7 травня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого він здійснив платіж у розмірі 68 тис. грн. Ретельно ознайомившись з текстом договору, вінвиявив введення його в оману щодо ціни, а саме замість погодженої ціни автомобіля 360 тис. грн, у договорі зазначено 680 тис.грн, щодо правової природи договору (лізинг замість договору купівлі-продажу), щодо першого адміністративного платежу врозмірі 10 % від предмета лізингу, який не передбачений Законом України «Про фінансовий лізинг» і за умовами договору був сплачений за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору та не підлягає поверненню. Сплачені 68 тис. грн вважав частиною вартості автомобіля, оскільки в іншому випадку не погодився би на сплату такої винагороди за підготовку документів, яка явно не відповідає обсягу робіт. Також наголошував на відсутності дозвільних документів (ліцензії) у відповідача як фінансової установи; на несправедливість умов договору та його недійсність згідно з положеннями ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: відсутність в договорі будь-яких положень щодо відповідальності лізингодавця та продавця за невиконання умов договору; встановлення жорстких обов'язків позивача, тоді як надання послуги обумовлено лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю не повертати грошові кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця; надання продавцю права не повертати грошові кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця. Всупереч вимогам ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» після внесення оплати товар не був представлений для огляду. За змістом договору передбачено комісію по супроводженню договору, що є по суті іншими витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Договір не містить графіку покриття витрат, витрати лізингових платежів та їх обсяг сторони не погодили. Також вказував на те, що договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідченим.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 7 травня 2015 року та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 68 тис. грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 9 червня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Договір фінансового лізингу, укладений 7 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Євролізинг Україна», визнано недійсним. Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 68 тис. грн у рахунок повернення сплачених за договором фінансового лізингу грошових коштів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди, правильно застосувавши положення ст. ст. 806, 808 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що оспорюванний договір фінансового лізингу за своєю природою не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підстави для визнання договору недійсним в цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Так, зі змісту спірного договору фінансового лізингу вбачається, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (п. 8.17, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Частиною 1 ст. 227 ЦК Українипередбачено, щоправочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, від 8 червня 2016 року № 6-330цс16, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
С.Ф. Хопта С.П. Штелик