Справа № 372/5355/14-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/396/16 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 18 16.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Верланова С.М., Приходька К.П.,
при секретарі:Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської Інесси Володимирівни, третя особа - реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про визнання недійсним договорів, скасування рішень державного реєстратора, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, приватного нотаріуса КМНО Тверської І.В., третя особа - реєстраційна служба Обухівського МУЮ у Київській області, про визнання недійсним договорів, скасування рішень державного реєстратора, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову вказувала, що відповідачами порушено її права, тим, що договори укладено із порушенням чинного законодавства, позивачем виконувались умови договору по мірі можливості, сплачено 33 тис. євро, далі через фінансову неспроможність позивач звернулась до відповідача із проханням зняти арешт з майна і поділити предмети іпотеки за для продажу з метою погашення заборгованості, але відповідач не погодився, тому восени 2014 року між ними виник спір, і скориставшись умовами договору без згоди позивача відповідач перереєстрував право власності на будинок і прилеглу земельну ділянку на своє ім'я, спору щодо розміру заборгованості між сторонами немає, договір позики не оспорювався.

Просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 29 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований за реєстровим № 873, предметом якого визначено належні їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2, та земельна ділянка площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області;

визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 29 жовтня 2013 року між тими ж сторонами, посвідчений тим самим нотаріусом та зареєстрований за реєстровим № 875;

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. індексний номер НОМЕР_4 від 29.10.2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (інше речове право іпотека) нерухомого майна за реєстраційним номером НОМЕР_2;

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. індексний номер НОМЕР_5 від 08.05.2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (перехід права власності) до ОСОБА_7 на нерухоме майно за реєстраційним номером НОМЕР_2;

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. індексний номер НОМЕР_6 від 08.05.2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (перехід права власності) до ОСОБА_7 на нерухоме майно за реєстраційним номером НОМЕР_3;

зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверську І.В. повернути ОСОБА_5 оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

При цьому, посилається на наявність підстав, передбачених ст. 133 ЗК України та ст.ст. 7, 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат», для визнання недійсними оспорюваних договорів іпотеки та про задоволення вимог іпотекодержателя від 29 жовтня 2013 року, укладених між нею та ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позивач отримала позику і зобов'язувалась до 29.10.2014 року повернути відповідачеві суму в гривнях, еквівалентну 149 600 євро, що підтверджується договором.

29 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, яким забезпечено боргові зобов'язання ОСОБА_5 за вказаним вище договором позики, предметом іпотеки визначено належний ОСОБА_5 на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. і зареєстровано за реєстр. № 873.

29 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким встановлено порядок задоволення вимог ОСОБА_7 у випадку невиконання ОСОБА_5 боргових зобов'язань за вказаним вище договором позики, зокрема передбачено, що іпотекодавець передає, а іпотекодержатель набуває право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, та земельну ділянку площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Сторонами встановлено строк вступу договору в законну силу не раніше 01.11.2014 року, вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. і зареєстровано за реєстр. № 875.

29 жовтня 2013 року в порядку реалізації укладеного між сторонами договору було прийнято рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. індексний номер НОМЕР_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (інше речове право іпотека) нерухомого майна за реєстраційним номером НОМЕР_2.

Правовстановлюючі документи на нерухоме майно на ім'я позивача передані приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Тверській І.В. при нотаріальному посвідченні договорів, що підтверджується договорами.

В порядку виконання умов укладених між сторонами договорів ОСОБА_5 частково сплатила заборгованість за позикою, зокрема 04.12.2013 року в сумі, еквівалентній 4 550 доларів США, 11.01.2014 року - 3 300 євро, 09.02.2014 року - 3 300 євро, 17.04.2014 року - 3 300 євро, 19.05.2014 року - 3 300 євро, 16.06.2014 року - 3 300 євро, 17.08.2014 року - 6 600 євро, 06.09.2014 року - 6 600 євро, що підтверджується наданими представником позивача в судовому засіданні розписками і визнається сторонами.

08.05.2015 року в порядку реалізації укладеного між сторонами договору були прийняті рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. індексні номери НОМЕР_5, НОМЕР_6 від 08.05.2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (перехід права власності) до ОСОБА_7 на нерухоме майно за реєстраційним номером НОМЕР_2; НОМЕР_3, згідно яких відповідач ОСОБА_7 став власником житлового будинку АДРЕСА_2, та земельної ділянки площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Також місцевим судом зазначено, що ОСОБА_5 фактично користується спірним майном, що визнається сторонами.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5, погодилася на усі умови договорів, які чітко визначені у договорах та своїм підписом посвідчила свою згоду на їх виконання. Крім того, суд першої інстанції зазначав, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підствердження в судовому засіданні, оскільки не грунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідача грунтуються на законі та наданих письмових доказах, а отже позов не підлягає до задоволення.

Також місцевим судом, вказано, що при укладенні оспорюваних договорів не вбачається порушень ст.ст. 7, 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат», ст. 133 ЗК України, які б слугувати підставою для визнання недійсним добровільно укладеного сторонами правочину, оскільки предметом іпотеки в оспорюваних договорах сторонами було визначено єдиний об'єкт нерухомого майна, який складався із житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований.

З такими висновками погоджується судова колегія, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відповідно до ст.13-1 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі.

Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі змістом ст. 55 Закону України «Про нотаріат» посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем рєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Статтею 14 ЗУ «Про фермерське господарство» передбачено, що житлові будинки, господарські будівлі та споруди можуть споруджуватися на землях фермерського господарства, що узгоджується зі змістом листа Держкомзему від 16 травня 2008 року (а.с.191).

Згідно з частинами 1, 4 ст. 133 ЗК України установлено, що у заставу можуть передаватися земельні ділянки державної, комунальної та приватної власності, якщо інше не встановлено законом, а також права на них - право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом. Заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) можуть бути лише банки.

Статтею 6 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею).

Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані. Після звернення стягнення на передану в іпотеку земельну ділянку, на якій розташовані будівлі (споруди), що належать іншій, ніж іпотекодавець, особі, новий власник земельної ділянки зобов'язаний надати власнику будівлі (споруди) такі ж умови користування земельною ділянкою, які мав іпотекодавець.

Отже, встановлені обставини справи та аналіз вказаних норм матеріального права дають підстави колегії суддів дійти висновку, що розглядаючи справу суд першої інстанції на виконання вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України повно та всебічно дослідив усі надані сторонами доказі, в повній мірі зазначив обставини і факти, які спростовують доводи і підстави позову, правильно визначився з характером спірних правовідносин, правовою природою заявленого позову та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню і дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки з підстав порушення норм, передбачених ст.133 ЗК України та ст.ст. 7, 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат».

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про відсутність у нотаріуса права посвідчувати оспорюваний договір, оскільки ні сторони, ні предмет іпотеки не мають відношення до Київського міського нотаріального округу, розцінюються колегією суддів критично, оскільки спостовуються змістом договору позики, відповідно до якого договір було укладено в м.Київ і виконання даного договору (повернення боргу), також має здійснюватися у м.Київ (а.с.26-27 т.1). Тобто, сторонами було укладено основний договір - договір позики в місті Києві. Віповідно до п.10 договору позики передбачено, що в забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором, одночасно з укладенням цього Договору, Сторони укладають договір іпотеки. Тобто Сторони висловили в п.10 добровільний намір про одночасне укладення договору іпотеки з метою забезпечення зобов'язань за договором позики.

Стаття 647 ЦК України визначає можливість визначення місця укладення правочину в договорі, або визначає місцем укладення правочину - місце проживання фізичної особи.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно ст.2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження".

Як було встановлено судом першої інстанції, Іпотекодержатель/ Позикодавець ОСОБА_7 має одне з місць проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, з наданої відповідачами копії паспорта дружини відповідача ОСОБА_7, вона має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_3 з 22 травня 2007 року, тобто фактично ця адреса, також, є місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача ОСОБА_7, за якою він не обов»язково повинен бути зареєстрований.

Дані докази жодним чином не були спростовані позивачем.

Тобто, за взаємною згодою сторін договір іпотеки був посвідчений одночасно з договором позики, що є основним договором, в місті Києві за місцезнаходженням Іпотекодержателя/Позикодавця і будь-яких заперечень з боку позивача, з цього приводу не виникало.

Також, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу і доводи апелянта, що всупереч положенню ст. 133 ЗК України заставодержателем земельної ділянки за договором є фізична особа, а не банк, а тому спірна земельна ділянка не могла бути предметом іпотеки, оскільки останні повністю спростовуються встановленими обставинами справи та вимогами діючого законодавства.

Так, відповідно до оспорюваного договору предметом іпотеки є житловий будинок № НОМЕР_7, що належав позивачці та розташований в обслуговуючому кооперативі садового товариства «Дрімленд» на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, та належна їй земельна ділянка площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій даний будинок розташований.

Отже, оскільки в іпотеку позивач мала намір передати належний ій житловий будинок, побудований нею на належній їй земельній ділянці, призначеній для ведення фермерського господарства, що передбачено ст. 14 ЗУ «Про фермерське господарство», то відповідно до вимог ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» такий житловий будинок обов»язково підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій він розташований. Будь-якого виключення або обмеження, щодо земель фермерського господарства ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» не встановлено.

Отже, на думку колегії суддів, позивач за своїм вільним волевиявленням погодилася на такі умови позики та її забезпечення і свідомо узяла на себе ризик виконання умов цих договорів, які тепер вона вважає незаконними.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі, оскільки зазначені в ній доводи не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: С.М.Верланов

К.П.Приходько