Справа № 211/7573/15-ц
Провадження № 2/211/755/16
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

12 вересня 2016 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді С.В. Ткаченко,

за участю секретаря К.М. Форманчук,

представника позивача ОСОБА_1

у відсутність відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

21 грудня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на об'єкт нерухомості. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було приватизовано однокімнатну квартиру , розташовану за адресою: Дніпропетровська область , м. Кривий Ріг , вул.. Симонова, 6/74, загальною площею 33,8 м кв, житловою площею 17,30 кв.м., яка належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва на право власності на Житло № 1147 від 10.12.1999 року , виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № Д731 від 18.11.1999 року , зареєстрованого Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 180п-356-356.

02.06.2000 року за попередньою домовленістю позивач ОСОБА_2 прибула до нотаріуса разом із відповідачем ОСОБА_4 (на той момент Осатаненко) І.А. для укладення договору купівлі продажу вказаної квартири, яка на той момент належала ОСОБА_3 та її неповнолітньому синові ОСОБА_4, при перевірці документів у нотаріуса , виявилося що згоди органу опіки на продаж квартири , частина якої належить неповнолітньому відсутня. ОСОБА_3 все таки вмовила позивача укласти договір купівлі-продажу, та пообіцяла отримати згоду органу опіки та все вирішити документально, нотаріально завірити всі документи. В наслідок чого в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_5 позивач передала під розписку відповідачеві ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1600 дол. США в якості плати за квартиру, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область , м. Кривий Ріг , вул.. Симонова, 6/74, загальною площею 33,8 м кв, житловою площею 17,30 кв.м.. А відповідач ОСОБА_3 в свою чергу надала розписку про те, що вона договір купівлі-продажу оформить нотаріально відразу після отримання дозволу органу опіки на продаж квартири. На підтвердження договору відповідач виїхала з квартири, віддала всі документи на неї позивачеві. Але в продовж багатьох років та до цього часу питання з переоформленням квартири та нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу так і не вирішене. Відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору та постійно шукають відмовки та втягують позивача в свої сімейні відносини та проблеми. В той час позивач як власник квартири, хоч і фактичний а не юридичний, проживає в квартирі , здійснює там поточні ремонти. Відповідачі з 2000 року ніколи не претендували на проживання в квартирі та більше 15 років не виконували взагалі обовязки щодо її утримання. А тому позивач просить визнати дійсною угоду купівлі-продажу вищевказаної квартири, укладену 02 06 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_4 , визнати за нею право власності на спірну квартиру та стягнути з відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні 05 08 2016 року представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Надалі надала заяву про закінчення розгляду справи у їх відсутність.

Відповідачі в судове засідання не з"явилися, про день, місце та час розгляду справи повідомлялися.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вона була присутня в літку 2000 року у нотаріуса , коли відповідач ОСОБА_3 продавала ОСОБА_2 квартиру. Однак у ОСОБА_3 не було всіх належних документів, а тому нотаріально укласти договір купівлі - продажу квартири не було можливості . Однак ОСОБА_3 терміново необхідні були кошти і вона умовила ОСОБА_2 купити квартиру, пообіцявши зібрати всі необхідні документи та нотаріально укласти договір купівлі - продажу. ОСОБА_2 віддала 1600 доларів США, а ОСОБА_3 віддала їй ключі від квартири. Зі слів позивача знає, що досі договір купівлі продажу не укладений . В квартирі мешкає дочка позивача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 дав аналогічні пояснення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що її мати ОСОБА_2 у 2000 році придбала квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 Нотаріально договір купівлі - продажу квартири не уклали оскільки співвласником квартири був на той час неповнолітній ОСОБА_4 Продали квартиру за розпискою. В квартирі мешкає вона, ніхто на квартиру не претендує, комунальні витрати окрім неї не несе.

Відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу 12 вересня 2016 року не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться.

Суд, вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За умовами ст.ст. 58-59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими.

Згідно з ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Так, позивачем надана суду копія розписки від 02 червня 2000 року (далі договір), відповідно до якого Осатаненко (на даний час ОСОБА_4) ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру , розташовану за адресою: Дніпропетровська область , м. Кривий Ріг , вул.. Симонова, 6/74, загальною площею 33,8 м кв, житловою площею 17,30 кв.м. Кошти у розмірі еквівалентній 1600 доларів США отримала від ОСОБА_2 на руки сестра ОСОБА_3 ОСОБА_10 Договір купівлі - продажу квартири буде укладено нотаріально після отримання дозволу від органу опіки та піклування ( л.с. 20).

Відповідно до змісту договору спірна квартира, яку Осатаненко (на даний час ОСОБА_3) ОСОБА_9 продала ОСОБА_2, належить ОСОБА_3 та її неповнолітньому сину ОСОБА_4, 02 01 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Свідоцтва на право власності на житло № 1147 від 10.12.1999 року , виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № Д731 від 18.11.1999 року , зареєстрованого Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 180п-356-356 ( л.с. 16 - Свідоцтво , л.с. 21 - витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно ).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про власність" (тут і далі - чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України "Про власність" громадяни мають право відчужувати належне їм майно.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 12.05.1995 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, № 9 (далі - Постанови) зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Відповідно до ст. 60 Кодексу про шлюб та сім'ю України захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

Відповідно до ст. 78 Кодексу про шлюб та сім'ю України якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни та піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку та піклування.

Згідно зі ст. 129 Кодексу про шлюб та сім'ю України опіка і піклування встановлюються державною адміністрацією районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчими комітетами міських, чи районних у містах, сільських, селищних Рад народних депутатів.

Безпосереднє ведення справ по опіці і піклуванню покладається на відповідні відділи і управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах Рад народних депутатів, в тому числі й щодо осіб, які не досягли 18 років.

Органи опіки і піклування здійснюють свою діяльність відповідно до цього Кодексу і правил, що затверджуються у порядку, встановлюваному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 31, 36 Правил, ст. 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України опікуни і піклувальники мають право управляти майном підопічних в інтересах останніх. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових.

Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідач ОСОБА_3 отримала дозвіл від органу опіки на продаж житла, а саме спірної квартири частина якої належала неповнолітньому ОСОБА_4

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 не мала у передбаченому законом порядку права продавати спірне нерухоме майно, тому не мала правових підстав для розпорядження даним майном і, зокрема, на укладення договору купівлі-продажу з позивачем.

Окрім того, суд звертає увагу і на наступне.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири, укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 в простій письмовій формі, у вигляді розписки, вважається не дійсним договором купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки він не посвідчений в установленому законом порядку. Крім того з матеріалів справи не вбачається, що сторони зверталися до нотаріуса за посвідченням договору.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки правові підстави для задоволення позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 02 червня 2000 року відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності на квартиру - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення.

Суддя: ОСОБА_11