У Х В А Л А

іменем україни

02 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

ФаловськоїІ.М., Червинської М.Є.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 04 серпня 2006 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) та ОСОБА_4 було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 37 тис. доларів США на строк до 04 серпня 2026 року. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ним, позивачем, договір поруки.

У результаті неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань утворилася заборгованість і 30 червня 2010 року банк направив позичальнику вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості у розмірі 30 992,12 доларів США, тобто відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Посилаючись на те, що банк пред'явив позов до нього, позивача, лише 24 березня 2015 року, тобто з пропуском встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку, ОСОБА_3 просив визнати договір поруки від 04 серпня 2006 року припиненим.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано поруку, укладену згідно з договором поруки до кредитного договору від 04 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк України», припиненою. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що банк протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання, строк якого було змінено банком, не звернувся із позовом до поручителя, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України є підставою для визнання договору поруки припиненим.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що строк виконання основного зобов'язання за договором іпотечного кредиту встановлено до 04 серпня 2026 року, тому банк не пропустив строк пред'явлення вимоги до поручителя, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України. Крім того, зазначив, що рішенням суду кредитний договір було визнано недійсним, проте воно було пізніше скасовано, тому підстав пред'являти вимоги до поручителя у банку не було.

Такий висновок апеляційного суду є правильним, відповідає фактичним обставинам справи, до яких вірно застосовано норми матеріального права.

Судами встановлено, що 04 серпня 2006 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 37 тис. доларів США на строк до 04 серпня 2026 року.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір поруки.

У результаті неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань утворилася заборгованість і 30 червня 2010 року банк направив позичальнику вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості у розмірі 30 992,12 доларів США.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що, змінивши у силу ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, банк пред'явив позов до нього лише 24 березня 2015 року, тобто з пропуском встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку.

Разом з тим такі доводи позивача є безпідставними і апеляційний суд дав їм належну оцінку.

Відповідно до ч. 1 т. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Отже, строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року № 6-272цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір поруки в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України з урахуванням необхідності сплати щомісячних платежів не є припиненим, оскільки строк дії договору іпотечного кредиту, на забезпечення якого його було укладено, встановлений до 04 серпня 2026 року.

При цьому апеляційний суд вірно виходив із того, що, надіславши дострокову вимогу 30 червня 2010 року, банк не мав правових підстав для пред'явлення позову до поручителя протягом шести місяців, оскільки 02 липня 2010 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення про визнання договору про іпотечний кредит недійсним. Зазначене заочне рішення суду було скасоване ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 04 грудня 2014 року, а 24 березня 2015 року, тобто у межах шестимісячного строку (ч. 4 ст. 559 ЦК України), банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Такі висновки апеляційного суду є вірними, оскільки згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом, тому банк не мав правових підстав для пред'явлення вимоги до поручителя.

Отже, апеляційний суд вірно визначився із характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Ураховуючи викладене та положення ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська

М.Є.Червинська