АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5972/16 Справа № 205/5321/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.

суддів: Тамакулової В.О., Посунся Н.Є.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та встановлення порядку користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 03 серпня 2007 року. На теперішній час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також, від попереднього шлюбу позивачка має неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час шлюбу сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2007 року було придбано домоволодіння №50 по пр. Ревіна у м. Дніпропетровську, титульним власником якого є ОСОБА_2 Дане домоволодіння складається з: А-1 - житлового будинку, житловою площею 29,5 кв.м., загальною площею 78,4 кв.м., Б-погреба, В-вбиральні, Д сараю (тимчасовий), 1-4,1 споруди. Земельна ділянка не приватизована. Відповідач не визнає право позивачки на 1/2 частину спірного домоволодіння тим самим порушує її права. Тому позивач просила визнати житловий будинок №50 по пр. Ревіна у м. Дніпропетровську обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння №50 по пр. Ревіна у м. Дніпропетровську; встановити порядок користування будинком №50 по пр. Ревіна у м. Дніпропетровську, виділивши у користування ОСОБА_3 жилу кімнату площею 19,8 кв.м. на першому поверсі будинку, у підвалі виділити кухню площею 10,1 кв.м. та комору площею 1,8 кв.м., а ОСОБА_2 виділити жилу кімнату площею 9,7 кв.м. на першому поверсі будинку, у підвалі виділити сарай площею 20,6 кв.м. та комору площею 0,9 кв.м., інші приміщення та споруди залишити у спільному користуванні.

Справа розглядалась судами неодноразово, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано житловий будинок №50 по пров. Ревіна у м. Дніпропетровську обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку №50 по пров. Ревіна у м. Дніпропетровську, в іншій частиніпозовних вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 549,03 грн.; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у даній справі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 03 серпня 2007 року між сторонами укладено шлюб, про що Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис №505 (а.с.6).

Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Також, від попереднього шлюбу позивачка має сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5).

30 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу за спільні кошти сторін було придбано домоволодіння №50 по пров. Ревіна у м. Дніпропетровську, яке складається із: А-1 - житлового будинку, житловою площею 29,5 кв.м., загальною площею 78,4 кв.м., Б-погреба, В-вбиральні, Д сараю (тимчасовий), 1-4,1 споруди (а.с.7). За даним договором покупцем зазначено відповідача ОСОБА_2. Відповідно до п. 3 зазначеного договору купівлі-продажу, продаж майна здійснено за 30543,00 грн.

Право власності на домоволодіння №50 по пров. Ревіна у м. Дніпропетровську зареєстровано в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_2 (а.с.8).

Згідно довідки про склад сімї від 10.06.2015 року за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Ревіна, буд.50, проживають ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.20).

Відповідно до ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, які встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно зі ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виходячи з викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що спірний будинок набутий сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі і за спільні кошти, місцевий суд дійшов справедливого та правомірного висновку, що домоволодіння №50 по пров. Ревіна у м. Дніпропетровську є спільним сумісним майном подружжя і належить обом сторонам в рівних частинах, у звязку з цим позивачка має право на 1/2 її частину відповідно до ст. 70 СК України.

Твердження апелянта щодо придбання спірного нерухомого майна у значній частці відповідачем за власні кошти, які він отримав від продажу 20.10.2007 року квартири АДРЕСА_1, що належала йому на праві власності в порядку спадкування, - не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки є недоведеними, зважаючи на наступне.

Десятиденна різниця між укладенням договору відчуження відповідачем спадкової квартири (договір купівлі-продажу від 20.10.2007 року) та укладенням договору купівлі спірного нерухомого майна (договір купівлі-продажу від 30 жовтня 2007 року) сама по собі не свідчить про придбання спірного домоволодіння з використанням коштів, що отримані відповідачем від продажу квартири, яка була одержана ним у спадок. Будь-яких доказів на доведення зворотного суду відповідачем не надано, клопотання про витребування доказів не заявлено.

Колегія звертає увагу на суттєву різницю між розміром отриманих відповідачем коштів від продажу спадкової квартири (за договором купівлі-продажу від 20.10.2007 року - 8196,00 грн. (а.с.91)) та вартістю спірного житла (за договором купівлі-продажу від 30 жовтня 2007 року - 30543,00 грн.), а також приймає до уваги недоведеність тверджень відповідача про витрачання коштів від продажу спадкової квартири саме на придбання спірного домоволодіння.

Посилання апелянта на представлену суду розписку, виконану у простій письмовій формі, згідно якої 30.10.2007 року продавець ОСОБА_6 отримав від покупця ОСОБА_2 37500,0 дол. США за продаж спірного домоволодіння №50 по пров. Ревіна у м. Дніпропетровську не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки укладений у письмовій нотаріальній формі договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння від 30 жовтня 2007 року містить іншу, наведену вище, інформацію щодо ціни договору; крім того, договір купівлі-продажу від 30 жовтня 2007 року частково або повністю відповідачем, у передбаченою діючим законодавством порядку, не оспорений, що визнано сторонами.

Також, у зв»язку з недоведеністю, колегія не приймає до уваги твердження позивачки щодо витрачання на придбання спірного домоволодіння коштів, які особисто нею бути отримання за кредитними та борговими зобов»язаннями.

Твердження апелянта щодо наявності згоди позивачки на визнання за нею права на 1/4 частину спірного домоволодіння (а.с.75) - не приймаються до уваги судом, адже в своїх запереченнях позивачка зауважила, що відповідну письмову заяву вона підписала під психологічним тиском відповідача, а від своїх позовних вимог ніколи не відмовлялась і не зменшувала їх (а.с.106).

Колегія зауважує, що ОСОБА_2 із зустрічною позовною заявою не звертався, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Висновок районного суду про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя узгоджується з встановленими судом обставинами справи та матеріалами справи, а також відповідає презумпції рівності часток у спільній сумісній власності подружжя.

Колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо передчасності заявлення вимоги про встановлення порядку користування спірним домоволодінням, та необхідності відмови у її задоволенні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді