Справа № 372/3348/14-ц Головуючий у І інстанції Тиханський О. Б.
Провадження № 22-ц/780/1620/16 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 26 24.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики. Заявлений позов мотивував тим, що 21 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_2 був укладений та нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 800000 грн. із строком повернення до 21 грудня 2013 року; на день звернення до суду з позовом відповідач борг не повернула. Згідно п. 4.1 договору позики, при настанні дати, вказаної в п. 3.1 договору позики, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику в розмірі, що зазначена в п. 2.1 договору. Відповідно до п. 5.2 договору позики при порушенні позичальником строку повернення позики він повинен сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 0,1 % від розміру позики за кожен день прострочення повернення позики. Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики в сумі 800000 грн. та пеню в розмірі 172800 грн., а всього 972800 грн., та судові витрати по справі.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 800000 грн., пеню у розмірі 172800 грн., а всього 972800 грн., та судовий збір у розмірі 3654 грн.

Відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що в матеріалах справи відсутня квитанція (виписка) з банку, яка б засвідчувала передачу грошових коштів, і що передання грошей фактично не відбулося. Договір позики також не містить жодних відомостей стосовно підтвердження нотаріусом факту передачі грошових коштів позивачу.

Позивач ОСОБА_3 подав заперечення на апеляційну скаргу та просив відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики, на час розгляду справи відповідач не повернула взяті кошти в строк, встановлений договором позики, а тому сума боргу з урахуванням п. 5.2 договору про сплату пені підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 21 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики (а. с. 24).

Згідно п. 1 договору, позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в розмірі, що обумовлений цим договором, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів у термін та розмірах, що обумовлені умовами цього договору.

Згідно п. 2 договору, розмір позики за цим договором становить 800000 грн., за домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Згідно п. 3 договору, позика надається позичальнику строком до 21 грудня 2013 року. Строк надання позики може бути подовжено за згодою сторін, у цьому випадку строк дії договору подовжується на відповідний строк.

Згідно п. 4 договору, при настанні дати, вказаної в п. 3.1 цього договору, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику в розмірі, що зазначена у п. 2.1 цього договору. Позика повертається у безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок позикодавця. Про повернення позики позичальником позикодавець підписує нотаріально посвідчену заяву про повний розрахунок з ним.

Згідно п. 5 договору, при порушенні позичальником строку повернення позики (п. 3.1 договору) він повинен сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 0,1 відсотки від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики.

Згідно п. 7 договору, цей договір є укладеним з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов'язання.

Ухвалюючи рішення, суд врахував наведені вимоги закону та ухвалив законне і справедливе рішення про стягнення заборгованості за договором позики.

Також колегія суддів враховує, що наявність у позивача оригіналу договору позики згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Оскільки договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та зобов'язання останнього щодо їх повернення, доводи апеляційної скарги про обов'язковість існування додаткових банківських документів, які підтверджують цей факт, є безпідставними.

Крім того, договором не закріплено форми передачі позикових коштів шляхом їх внесення відповідачем на банківський рахунок позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що пунктом 7 договору сторони погодилися, що договір є укладеним з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу в її відсутність висновків суду першої інстанції не спростовують і відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України не є підставами для скасування судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Лащенко В.Д.

Фінагєєв В.О.