Справа № 146/742/16-ц Провадження № 22-ц/772/2762/2016Головуючий в суді першої інстанції Пилипчук О. В.
Категорія 7Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Панасюка О.С.,

за участю секретаря Агеєвої Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області до ОСОБА_3 про примусове припинення права власності на земельну ділянку,

за апеляційною скаргою Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року,

встановила:

У червні 2016 року Томашпільська селищна рада Томашпільського району Вінницької області звернулася до суду з даним позовом. Просила припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0.01 га кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка була надана йому для будівництва індивідуального гаража в АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Посилається на те, що рішенням 15 сесії 6 скликання Томашпільської селищної ради від 20 вересня 2011 року було погоджено надання ОСОБА_3 земельної ділянки під будівництво індивідуального гаража по АДРЕСА_1 площею 0,01 га, яка знаходиться на території колишньої меблевої фабрики. Даним рішенням ОСОБА_3 було запропоновано в місячний термін замовити в землевпорядних органах технічну документацію по видачі державного акту на право власності на землю.

21 жовтня 2011 року рішенням 17 сесії 6 скликання Томашпільської селищної ради затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 за адресою: смт Томашпіль АДРЕСА_1. Другим пунктом даного рішення було зазначено про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража, яка розташована в смт. Томашпіль по АДРЕСА_1. На підставі даного рішення ОСОБА_3 виготовив державний акт на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 28 березня 2012 року. земельна ділянка внесена до реєстру державного земельного кадастру, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1 та зазначено цільове призначення- 01.01-для індивідуального житлового гаражного і дачного будівництва (допущена помилка: індекс 01.01-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для будівництва індивідуальних гаражів-індекс 02.05).

Проте, як зазначає позивач, відповідач ОСОБА_3 використовує надану йому земельну ділянку не за цільовим призначенням, тому вважає необхідно припинити його право власності на дану земельну ділянку.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року в задоволенні даного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач у справі Томашпільська селищна рада Томашпільського району Вінницької області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника - позивача у справі Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області - ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач у справі ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Так зокрема, встановлено, що рішенням Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області 15 сесії 6 скликання від 20 вересня 2011 року вирішено: погодити ОСОБА_3 надання земельної ділянки розміром 0,01 га, в тім числі для будівництва індивідуального гаража у власності по АДРЕСА_1. ОСОБА_3 в місячний термін (за власні кошти) замовити в землевпорядних органах технічну документацію по видачі державного акту на право власності на землю (а.с.4).

Рішенням Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області 17 сесії 6 скликання від 21 жовтня 2011 року вирішено: затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 Видати державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 загальною площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_3 виконувати обов'язки власника земельної ділянки, додержуючись вимог ст.. 91 Земельного кодексу України.

28 березня 2012 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 площею 0,0100 га, яка розташована по АДРЕСА_1 Вінницької області на підставі рішення Томашпільської селищної ради 17 сесії 6 скликання від 21 жовтня 2011 року, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва індивідуального гаража. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_3.

Згідно відомостей про земельну ділянку, кадастровий номер якої НОМЕР_3, цільове призначення її - 01.01. для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

На обґрунтування правових підстав задоволення позову позивач Томашпільська селищна рада посилається на те, що відповідач ОСОБА_3 використовує належну йому земельну ділянку не за цільовим призначенням, що відповідно до ст. 143 ЗК України, на думку позивача, є підставою для примусового припинення у судовому порядку його права на земельну ділянку.

Відмовляючи Томашпільській селищній раді в задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували нецільове використання земельної ділянки відповідачем ОСОБА_3 Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка використовується відповідачем для комерційних цілей - для складування товару його магазину.

У зв'язку з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для примусового припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на належну йому земельну ділянку,

Суд першої інстанції також вважає, що право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області, не може бути припинено з підстав, передбачених у п. а ст. 143 ЗК України, оскільки закон не містить чіткої вказівки, що з цих підстав може бути припинене саме право власності і закон не встановлює процедури припинення права власності з підстав, передбачених у п. а ст. 143 ЗК України. Оскільки право власності на землю держави виникає виключно відповідно до закону (ч. 2 ст. 14 Конституції України), а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України" (ч. 2 ст. 19 Конституції України), то за відсутності відповідної процедури припинити право власності на земельну ділянку з підстав, передбачених п. а ст. 143 ЗК України, не можна, на що вказав і Верховний Суд України, аналізуючи деякі питання застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 317 ЦК України права власності полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з цього, за своєю суттю користування майном є отриманням користі від володіння та його експлуатації за волевиявленням власника або користувача.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі придбання за договором купівлі - продажу.

Виходячи зі змісту права власності право використання землі є елементом права власності на землю нарівні із правами володіння та розпорядження.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Відповідачу ОСОБА_3 28 березня 2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 площею 0,0100 га, яка розташована по АДРЕСА_1 Вінницької області на підставі рішення Томашпільської селищної ради 17 сесії 6 скликання від 21 жовтня 2011 року, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва індивідуального гаража. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_3.

Згідно відомостей про земельну ділянку, кадастровий номер якої НОМЕР_3, цільове призначення її - 01.01. для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

Встановлено, що предметом спору в даній справі є припинення права власності на землю.

Статтею 140 ЗК України визначені підстави припинення права власності на земельні ділянки, який є вичерпними та визначені у вигляді добровільної відмови власника від права на земельну ділянку; смерті власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Крім того, ст. 143 ЗК України передбачено й примусове припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється у судовому порядку, в тому числі і у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування проводиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсним. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок в натурі, одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140,141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним.

Під використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням потрібно розуміти її використання з порушенням правил, передбачених у ст.19 ЗК України, деталізованих щодо конкретної категорії земель. При цьому положення ч.5 ст.20 ЗК України дозволяють власнику землі певну гнучкість в обранні конкретних способів використання земельної ділянки.

Щодо нецільового використання земельної ділянки, то ЗК України акцентує увагу на цільовому використанні земельної ділянки, але не дає чіткого визначення цільового призначення.

Відповідно до ЗУ «Про землеустрій» цільове призначення використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Також даною статтею Основного Закону передбачено, що Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки; усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Колегія суддів вважає правильним посилання суду першої інстанції при вирішенні даної справи на правову позицію Верховного суду України у справі за № 6-92цс13, згідно якої зазначається, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Як зазначалось, обґрунтовуючи правові підстави задоволення позову позивач Томашпільська селищна рада посилається на те, що відповідач ОСОБА_3 використовує належну йому земельну ділянку не за цільовим призначенням, що відповідно до ст. 143 ЗК України, на думку позивача, є підставою для примусового припинення у судовому порядку його права на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Згідно п. 1.1. класифікації розроблена відповідно до ЗК України, ЗУ "Про землеустрій" та Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008 N 224.

Відповідно до класифікації видів цільового призначення земель - землі громадської забудови: землі, які використовуються для розміщення громадських будівель і споруд (готелів, офісних будівель, торговельних будівель, для публічних виступів, для музеїв та бібліотек, для навчальних та дослідних закладів, для лікарень та оздоровчих закладів), інших об'єктів загального користування.

У листі державного комітету України по земельних ресурсах від 27.12.2006 р. N 14-17-7/9942 зазначено, якщо земельна ділянка була надана для розміщення об'єкту чи для використання в межах будь якої категорії відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, але через якийсь час там було розташовано інший об'єкт чи вона використовується по іншому, але в межах тієї категорії, що була першочергово надана, то використання земельної ділянки не за цільовим призначенням в цьому випадку відсутнє.

Відповідно до п. 1.2. та 1.3. Розділу 1 «Загальні положення», Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, визначено що код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. ВЦПЗ застосовується для використання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, організаціями, підприємствами, установами для ведення обліку земель та формування звітності із земельних ресурсів.

Таким чином вказаний класифікатор використовується виключно, як підстава для обліку земельних ділянок у відповідних кадастрах та звітності, але ж ніяк як підстава для зміни цільового призначення земельних ділянок.

Цією ж класифікацією встановлено, що до виду цільового призначення земель, як до однієї з категорій основного цільового призначення відносяться підвид (підрозділ) «Для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва)».

Статтею 143 ЗК України передбачені підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку, а статтею 144 ЗК України визначено порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства.

Зокрема цією статтею визначена процедура припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням норм земельного законодавства, визначених у ст. 211 ЗК України, у тому числі й невиконання вимог щодо використання земель не за цільовим призначенням (п. "г" ч. 1 ст. 211 ЗК України).

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували нецільове використання відповідачем ОСОБА_3 належної йому на праві власності земельної ділянки. Зокрема доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка використовується ним для комерційних цілей - для складування товару його магазину, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

У зв'язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для примусового припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на належну йому земельну ділянку.

За таких обставин колегія суддів переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області відхилити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ О.С. Панасюк

Згідно з оигіналом: