АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа №2-956/12/15 Головуючийсуддя І інстанції Шмадченко С.І.
Провадження № 22-ц/790/4654/16 Суддя доповідач ЯцинаВ.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин

ОКРЕМА ДУМКА
07 вересня 2016 року м. Харків.
Рішенням судової колегії з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі: головуючого судді Яцини В.Б., суддів колегії Бурлака І.В., Карімової Л.В., за участю секретаря Баранкової В.В., було задоволено апеляційну скаргу Міністерства оборони України. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно - експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України про зобов`язання забезпечити ізольованим житловим приміщенням було скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Не можу погодитися з таким рішенням більшості судової колегії і тому відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України висловлюю окрему думку.

При відкритті апеляційного провадження у справі в ухвалі судді Апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2016 року було зазначено про необхідність під час апеляційного розгляду справи з`ясувати, чи не належить апелянт, МО України, до тих державних органів, яким відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 297 ЦПК України (в редакції Закону № 4176-VI від 20.12.2011р.) незалежно від поважності пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу державного самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення. При цьому необхідно було також перевірити, чи не вирішив районний суд оскарженим рішенням питання про цивільні права та обов`язки МО України, оскільки в такому випадку діють правила ст. 292 ЦПК України, що передбачає право на апеляційне оскарження для осіб, які не брали участь у справі, лише якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади і здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства.
Згідно ст.1 Положення «Про Міністерство оборони України» затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 26.11.2014 року № 671 Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва.

Судом встановлено, що згідно до наказу головнокомандуючого військ ППО ЗС України від 21 вересня 2004 року № 01112 підполковник ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас за віком, у зв`язку з реформуванням ЗС України за 2 роки до досягнення граничного віку перебування на військовій службі, із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житлового приміщення за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України (а.с. 6). Станом на 29 листопада 2011 року ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку в Харківському гарнізоні в позачерговій черзі за № 139 з 20.09.2004 року, зі складом родини 2 осіб (а.с. 7). Представник відповідача, КЕВ м. Харкова, визнав, що позивач ОСОБА_1 дійсно перебуває на квартирному обліку у позачерговій черзі, як звільнений з військової служби у зв`язку з реформуванням ЗС України (скороченням штатів), про що йому була надана відповідна довідка. Не зважаючи на приписи п. 8 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей», КЕВ м. Харкова не мала можливості надати ОСОБА_1 окреме житлове приміщення, у зв`язку з недостатнім фінансуванням житлового будівництва МО України (а.с. 15).

Пункт 8 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей», в редакції від 15 червня 2004 року, яка підлягає до застосуванню відповідно до рішення Конституційного Суду N 10-рп/2008 від 22.05.2008р. (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), - передбачає, що особам, які звільняються з військової служби на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, надаються такі гарантії соціального захисту: особи, які звільнилися з військової служби і потребують поліпшення житлових умов, протягом трьох років після звільнення забезпечуються житловими приміщеннями у порядку, передбаченому законодавством, або мають право на одержання кредитів на індивідуальне будівництво чи придбання житла з погашенням їх за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до абз. 1 п. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» саме держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України на відповідний рік, зокрема Міністерства оборони України стосовно військовослужбовців підпорядкованих військових формувань (ст. 23 вказаного Закону України).

Згідно до п. 4 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2006 року № 1081 (далі по тексту Порядок) центральні органи виконавчої влади, які здійснюються керівництво, зокрема ЗС України, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовцями житлом, а також щороку визначають обсяги службового житла і житла, що надається військовослужбовцям для постійного проживання.

Відповідно до п.п. 22, 29 вказаного Порядку позивач, які військовослужбовець, звільнений з військової служби в запас або у відставку за віком і у зв`язку із проведенням організаційних заходів, скороченням штату, залишається на обліку у військовому

комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла. Згідно до п. 34 вказаного Порядку на підставі рішення про надання житла виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради, а у закритому військовому містечку квартирно-експлуатаційний орган видає ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Згідно до п. 4.5 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям ЗСУ та членів їх сімей, затвердженого наказом міністра оборони України від 06.10.2006р. № 577 (зареєстрований в МЮ України 30 жовтня 2006р. за № 1171/13045), далі - Інструкція 2006р., яка була чинною під час спірних правовідносин, військовослужбовці забезпечуються житловими приміщеннями для постійного проживання за рішенням квартирно-експлуатаційного органу, погодженим з гарнізонною житловою комісією, житловою комісією військової частини.

Облік військовослужбовців, осіб, звільнений з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах, гарнізонах та квартирно-експлуатаційних органах. Для військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень складаються списки, що відповідає положенням ст.. 46 ЖК Української РСР 1968р., на відміну від узагальнених списків осіб, які перебувають в черзі на поліпшення житлових осіб (одержання житла для постійного проживання), що визначено у ст. 43 вказаного Кодексу. Військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання за рішенням КЕВ (КЕЧ) району, погодженим з житловою комісією військової частини та гарнізонною житловою комісією, на підставі якого виконавчий орган місцевого самоврядування або РДА видає ордер для вселення в надане житлове приміщення (п.п. 2.1, 2.10, 4.4, 4.5, 9.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011р. № 737 (зареєстровано в МЮ України 10 січня 2012 року за № 24/2-337) (далі Інструкція 2011р.).

При цьому п. 4.1 вказаної Інструкції 2011 року всупереч положень ст. 46 ЖК Української РСР про позачергове надання жилих приміщень, для таких громадян передбачено забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання в населеному пункті за місцем їх перебування на квартирному обліку у списках в порядку черги.

Загальний контроль за розподілом житлових приміщень в гарнізонах ЗС України, перевіркою правильності оформлення облікових справ військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, - здійснюють адміністративні органи і посадові особи Збройних сил України. За організацію контролю та правильність ведення в гарнізоні обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, що потребують поліпшення жилих умов, а також дотримання законності під час розподілу жилих приміщень відповідають керівник та відповідні посадові особи КЕВ (КЕЧ) району. (п.п. 6.3, 7 Інструкції 2006р, п.п. 10.3, 11.1-11.3 Інструкції 2011 р.).

Аналіз вищевказаних нормативних актів свідчить про те, що саме КЕВ у спірних правовідносинах організовує і веде облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, і приймає рішення про надання житла за рахунок МО України, на підставі якого військовослужбовці (у тому числі звільнені у запас чи відставку) отримують ордер для вселення у надане житлове приміщення.

При цьому МО України не приймає ніяких рішень чи дій, окрім загального адміністративного контролю за діяльністю підлеглої військової установи та фінансування житлового будівництва, що вже було вирішено у позасудовому порядку при звільненні позивача при його звільненні з військової служби, у даному випадку центральний орган виконавчої влади шляхом подання апеляційної скарги реалізує лише свої владні повноваження. Той факт, що суд своїм рішенням забов`язав КЕВ м. Харкова МО України надати житло за рахунок МО України стосується інтересів цього міністерства, які мають не цивільний а владний, управлінський і адміністративний характер, пов`язаний із виконанням обов`язків від імені держави по забезпеченню соціальних гарантій військовослужбовців, звільнених у зв`язку з реформуванням ЗС України. Оскільки такий контроль є змістом діяльності МО України в якості органу державної влади, - тому на нього у даному випадку поширюються вищевказані правила п. 3 ч. 3 ст. 297 ЦПК України (в редакції Закону № 4176-VI від 20.12.2011р.) про право органу державного самоврядування подати апеляційну скаргу лише в межах одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення, незалежно від поважності пропуску цього строку. Виходячи з наведених обставин та правового обґрунтування, колегія суддів повинна була закрити апеляційне провадження по справі, оскільки подана МО України апеляційна скарга не підлягає розгляду внаслідок спливу передбаченого п. 3 ч. 3 ст. 297 ЦПК України річного строку з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

Представник відповідач отримав копію рішення районного суду 07.02.2012 року, 06.03.2012 року представник позивача отримав виконавчий лист, однак на день апеляційного перегляду справи рішення добровільно не було виконано внаслідок недостатнього фінансування з боку держави, до примусового виконання рішення суду не зверталося. Посилання у скарзі на те, що про вказане рішення районного суду начальник КЕВ м. Харкова МО України не доповів по команді до вищих органів військового управління, що зашкодило вчасному оскарженню, не виправдовує апелянта у світлі вимог вказаної норми п. 3 ч. 3 ст. 297 ЦПК України стосовно наслідків перебігу річного строку, оскільки цей строк є такий, що присікає процесуальне право і в силу дії презумпції належного урядування поновленню не підлягає.

Такий висновок також підтверджує правова позиція, яка викладена у п.п. 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13), яка стосувалася аналогічного питання поновлення строку на апеляційне оскарження. Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

При цьому важливе значення має той факт, що справа стосується захисту передбаченого законом безспірного права особи на житло, порушене тривалою бездіяльністю державного органу, що було підтверджено рішенням районного суду, і таке право підлягає захисту гарантіями ст. 8 та ст. 1 Першого Протоку вищевказаної Конвенції.

Головуючий по справі
В.Б. Яцина.