Справа № 515/593/16-ц
Провадження 2/515/922/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
25 травня 2016 р. Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Сивоконь Т.І.,
за участю секретаря - Комерзан Л.І.,
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до лізингової компанії товариства з обмеженою відповідальністю «Транстехсервіс «Автограунд» про захист прав споживача, визнання договору майнового лізингу недійсним та стягнення коштів,
13 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір майнового лізингу №758032 з додатками від 14 грудня 2015 року, укладений між ним та Товариством, а також стягнути з відповідача сплачені за предмет лізингу кошти у розмірі 83 800 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 грудня 2015 року між ним та лізинговою компанією ТОВ «Транстехсервіс «Автограунд» укладено договір майнового лізингу №758032 з додатками, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є сільгосп трактор МТЗ 1025.2 та додаткове обладнання, за умовами якого лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор МТЗ 1025.2 та додаткове обладнання у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. В усній формі представником відповідача позивачу було роз'яснено, що він насамперед має сплатити передоплату за трактор в сумі 83 800 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір фінансового лізингу і протягом декількох наступних днів товариство передасть ОСОБА_1 в користування предмет лізингу. Будучи впевненим, що сума 83 800 грн. є часткою від вартості предмету лізингу, позивач сплатив зазначену суму на рахунок товариства та підписав договір фінансового лізингу, не отримавши можливості ознайомитися з його умовами. Згодом компанія відмовилася передавати ОСОБА_1 предмет лізингу, посилаючись на те, що договором передбачено передачу трактора протягом строку, який становить не більше 120 днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмету лізингу, а сплачена позивачем сума 83 800 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Посилаючись на те, що під час попередніх переговорів з представником компанії позивача було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, після детального вивчення змісту договору фінансового лізингу йому стало зрозуміло, що сплачені кошти поверненню не підлягають, зазначений договір не передбачає можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача та містить низку інших положень які вочевидь порушують Закон України «Про захист прав споживачів», тому ОСОБА_1 вважав, що є підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача сплачених на рахунок відповідача коштів у розмірі 83 800 грн.
Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав та проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
В судове засідання представник відповідача, належним чином сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з'явився. Про причини неявки суд не повідомив (а.с.47, 50-53).
Суд, у зв'язку з повторною неявкою відповідача та неповідомленням про причини неявки в судове засідання, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення у справі в порядку, визначеному главою 8 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що 14 грудня 2015 року між позивачем та лізинговою компанією ТОВ «Транстехсервіс «Автограунд» укладено договір майнового лізингу № 758032, предметом якого є транспортний засіб сільгосп трактор МТЗ 1025.2 та додаткове обладнання вартістю 419 000 грн. 00 коп. (а.с.19-33).
Умовами договору передбачено оплату Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця адміністративного платежу, який визначено як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає оплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку та підготовку документів до укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображено у додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу (а.с.31).
Також договором передбачено сплату Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, комісії за супроводження Договору та лізингових платежів.
В судовому засіданні встановлено, що в день підписання договору позивачем сплачено відповідачу першочерговий платіж у розмірі 83 800,00 грн. (а.с.34)
Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.
Згідно з ч.3 ст.509 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
За змістом ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Як вбачається зі змісту частини договору "Визначення", придбання предмета лізингу здійснює лізингодавець в порядку та на умовах, визначених договором, при цьому договір не містить відомостей щодо продавця відповідного предмету лізингу.
Згідно з п.3.6 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 3.4 договору суперечить положенням ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.
Отже, такі умови є несправедливими.
Згідно зі ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) тощо. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.
У порушення зазначених норм розділом 12 договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність лізингоотримувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, зокрема, встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу.
Водночас, відповідальність лізингодавця перед споживачем у вигляді одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем, укладеним договором не передбачено.
Таким чином, споживач практично позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.
Так, згідно з п.12.11 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.
Пунктом 12.12 договору передбачено, що у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу, визначеного цим договором, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмету лізингу.
Згідно з п.6.4 Договору, на лізингоодержувача покладається відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу, або стану предмета лізингу, протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший.
Пунктом 6.10 договору передбачено, що з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням, втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу чи будь-якої його частини.
Разом з тим на підставі п.10.3 договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.
Пунктом 8.15 договору встановлено, що у разі неузгодженої договором зміни розміру лізингових платежів сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди чи акту лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають.
Отже, позивачу як споживачу фактично не надається можливості відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.
Таким чином, зазначені умови договору суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, а тому завдають шкоду споживачеві, та, відповідно, є несправедливими.
На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому.
До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно з ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.
У розділі 8 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - «вартість фінансування»), яка визначені в Додатку №1 до даного Договору і складає 83 800 грн.
Законодавець розрізняє поняття «укладання» та «виконання» договору.
Так, відповідно до ст.17 Закону України «Про фінансовий лізинг», спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону.
Аналогічне вживання вказаних понять міститься і у Цивільному кодексі України (ч.3 ст.712, ч.3 ст.713, ч.3 ст.714, ч.6 ст.715, ч.2 ст.759).
Виходячи з викладеного, суд доходить висновку про те, що зазначений у договорі платіж, який складає комісійну винагороду не належить до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів, а тому умови договору про сплату позивачем даного платежу не відповідають чинному законодавству.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15, які мають враховуватися судом при ухваленні рішення, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договор лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно зі статтею 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Виходячи з викладеного, оскільки спірний договір не посвідчено нотаріально, він є нікчемним.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недійсність правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною другою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Згідно зі ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, з урахуванням наведених норм Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист справ споживачів», беручи до уваги те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, сам договір містить несправедливі умови для споживача, суд вважає, що є підстави для визнання спірного договору недійсним та стягнення з лізингової компанії товариства з обмеженою відповідальністю «Транстехсервіс «Автограунд» отриманих за договором коштів.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивач у справі звільнений від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. слід стягнути з відповідача на користь держави.
З огляду на викладене, керуючись ст.ст.3,10,11,14, 57-60, 64, 88, 158, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до лізингової компанії товариства з обмеженою відповідальністю «Транстехсервіс «Автограунд» про захист прав споживача, визнання договору майнового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу №758032 з додатками від 14 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та лізинговою компанією товариством з обмеженою відповідальністю «Транстехсервіс «Автограунд» .
Рішення є заочним та може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання ним копії цього рішення. Форма та змісти заяви про перегляд заочного рішення повинна відповідати ст.229 Цивільного процесуального кодексу України.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Згідно з загальним порядком рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Сивоконь