Справа № 545/2544/13-ц
Провадження № 2/545/226/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2016 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Стрюк Л.І.

при секретарі - Артеменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" визнання незаконним наказу про звільнення, визнання формулювання причин звільнення неправомірним, внесення змін у трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

У червні 2013 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з жовтня 2007 року перебував у трудових відносинах із товариством з обмеженою відповідальністю «Дукла», де займав посаду головного інженера; 2 квітня 2013 року подав заяву про звільнення із займаної посади головного інженера ТОВ «Дукла» у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання з 4 квітня 2013 року. Наказом від 11.04.2013 року за № 78-К його звільнено за прогул по п. 4 ст. 38 КЗпП України. Позивач звернувся до прокуратури Полтавського району та територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області із заявами про порушення вимог законодавства про працю відносно нього адміністрацією ТОВ «Дукла». Наказом від 15.04.2013 року за №80-К вищевказаний наказ про звільнення ОСОБА_1 скасовано, про що його повідомлено листом ТОВ «Дукла» від 15.04.2013 року за №160/3, у якому також зазначалося, що він продовжує перебувати у трудових відносинах з ТОВ «Дукла». У період часу з 15 квітня по 29 травня 2013 року жодних відомостей про його звільнення від ТОВ «Дукла» останньому не надходило, з наказом про звільнення його не ознайомлювали, трудова книжка на той час видана не була. 29 травня 2013 року ним повторно подано заяву про звільнення із займаної посади головного інженера ТОВ «Дукла» у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання з 29 травня 2013 року, проте ніяких відомостей щодо його звільнення він не отримав.

Позивач неодноразово змінював свої позовні вимоги та остаточно просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Дукла» про звільнення №135-к від 04.07.2013 року, визнати формулювання причини звільнення неправильним та зобов'язати відповідача змінити у трудовій книжці запис із формулюванням причин звільнення з роботи - із «звільнено за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України», залишивши дату звільнення « 04.04.2013 року», стягнути з ТОВ «Дукла» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 16 397,66 грн. у зв'язку з несвоєчасною видючою трудової книжки та 18 835,15 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 18 835,15 грн.; моральну шкоду у розмірі 5000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що дійсно 02.04.2013 року та 29.05.2013 року позивач подавав заяви про звільнення, проте будь-яких доказів на підтвердження працевлаштування в іншій місцевості не надав, тому вважає, що ОСОБА_1 повинен був попередити власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні про своє звільнення. Оскільки позивач з 11.05.2013 року по 04.07.2013 року був відсутній на робочому місці без поважних причин, тому його було звільнено за прогул.

Представник третьої особи - Управління Держпраці у Полтавській області у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановлено, що ОСОБА_1 08.11.2007 року прийнятий на посаду головного інженера ТОВ «Дукла»; 02.04.2013 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його із займаної посади головного інженера ТОВ «Дукла» у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання з 4 квітня 2013 року (Т. 1 а.с.8). Наказом №78-К від 11 квітня 2013 року (Т. 1 а.с.11) ОСОБА_1 звільнений за прогул згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. Як вбачається з листків непрацездатності, ОСОБА_1 був звільнений від роботи у зв'язку з хворобою з 05.04.2013 року по 13.04.2013 року, з 22.04.2013 року по 30.04.2013 року, з 03.05.2013 року по 10.05.2013 року (Т. 1 а.с.18-19). Наказом №80-к від 15.04.2013 року скасовано наказ №78-к від 11.04.2013р. про звільнення ОСОБА_1 згідно з п.4. ст.40 КЗпП України (Т. 1 а.с.13). 29.05.2013 року позивач повторно подав заяву про звільнення його за власним бажанням у зв'язку переходом на іншу роботу та зміною місця проживання з 29. 05. 2013року(Т. 1 а.с.20 ).

Відповідно до наказу №135-К від 04.07. 2013 року за відсутність на робочому місці з 11.05.2013 по 04.07.2013 року ОСОБА_1 звільнений за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України(Т. 1 а.с.).

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КзПП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що причини розірвання договору на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України у строк, про який просить працівник, мають бути поважними і підлягають встановленню.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що ніякі докази на підтвердження переходу ОСОБА_1 на нове місце роботи в іншу місцевість не надавались, оскільки чинне законодавство не містить такої вимоги; крім того, керівник підприємства на заяві від 02.04.2013 року погодився на зазначені умови, що відображено у його резолюції.

Оскільки ні до заяв про звільнення, ні до суду позивач не надав доказів поважності причин, що слугують підставою для розірвання трудового договору у строк, про який він просить, тому суд приходить до висновку, що трудовий договір має бути розірваний з ініціативи працівника по закінченню встановленого ч. 1 ст. 38 КЗпП України двотижневого строку, який починає свій перебіг з 02.04.2013 року та закінчується 16.04.2013 року.

Посилання на резолюцію керівника на заяві від 02.04.2013 року як на погодження з умовами не спростовує цих висновків, оскільки не звільняє працівника від обов'язку підтвердити певні обставини, та не породжує для нього будь-яких наслідків, оскільки вона адресована відповідним службам підприємства.

Таким чином, суд приходить до висновку, що днем звільнення ОСОБА_1 слід вважати 16.04.2013 року.

За таких обставин звільнення позивача наказом №135-К від 04.07. 2013 року за відсутність на робочому місці з 11.05.2013 по 04.07.2013 за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним, у зв'язку із чим такий наказ підлягає скасуванню разом із зміною формулювання та дати звільнення.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 3, 4 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Сторонами в судовому засіданні не заперечувалось, що позивачем було отримано на підприємстві трудову книжку 17.07.2013 року. Такі обставини також підтверджуються копією витягу з журналу видачі трудових книжок (Т. 1 а.с.252).

Суд вважає, що затримка видачі трудової книжки ОСОБА_1 відбулася з вини відповідача, тому з нього слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обрахуванні середньої заробітної плати не враховуються дотації на обіди, виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника, та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Враховуючи, що за березень - квітень 2013 року відповідно до довідки підприємства №131/2 від 10.04.2014 року середньоденна заробітна плата позивача становить 221, 59 грн., час затримки складає з 17.04.2013 року (день наступний за днем звільнення) по 17.07.2013 року (день видачі трудової книжки) - 62 дні, відповідно до законодавства підлягають до сплати:

62 дні х 221, 59 грн.= 13 738,58 грн.

Позовні вимоги у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.07.2013 року(наступний день після видачі трудової книжки) по 12.11.2013 року(день працевлаштування), пов'язаного із неправильним формулюванням причини звільнення в трудовій книжці, що перешкоджало працевлаштуванню працівника, задоволенню не підлягають у зв'язку з таких підстав.

Відповідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

У такому випадку суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року - за весь строк вимушеного прогулу. Обов'язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.

Як вбачається з наданих позивачем доказів, через зазначену у його трудовій книжці підставу звільнення(прогул), йому неодноразово відмовляли у прийнятті на роботу(а.с.172-174).

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Разом з тим, ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З огляду на те, що позивач доповнив позов зазначеною вимогою лише 25.02.2016 року, а про порушення своїх законних прав дізнався 17.07.2013 року - у день видачі трудової книжки, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Згідно ч.1 ст.237-1 КзПП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд вважає доведеним той факт, що порушення законних прав позивача, пов'язаних із незаконним звільненням та затримкою у видачі трудової книжки, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагали додаткових зусиль для організації життя. Разом з тим, з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, суд вважає, що розумним та обґрунтованим є розмір моральної шкоди у 1 000 грн.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. У частині стягнення витрат на правову допомогу суд вражає за необхідне відмовити, оскільки подані представником позивача різні розрахункові документи (квитанція №137 від 29 квітня 2014 року та квитанція №27 від 17 червня 2013року) з його поясненнями, про те. що ці квитанції було вписано на підтвердження виплати однієї й тієї ж суми, що ставить під сумнів понесення позивачем витрат у зазначеному розмірі взагалі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 214-215, 218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" №135 від 04 липня 2013 року про звільнення ОСОБА_1.

Визнати неправильним формулювання причини звільнення та зобов'язати відповідача змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 зі «звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України», зазначивши дату звільнення «16.04.2013 року».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" на користь ОСОБА_1 13 738,58 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" на користь ОСОБА_1 1000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" на користь держави 378,26 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд протягом 10 днів з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги, а особою, яка не була присутня при проголошенні судового рішення - у той же строк з моменту отримання копії цього рішення.

Суддя: Л. І. Стрюк