№ 201/2936/15- ц
провадження 4-с/201/126/2016
УХВАЛА

25 листопада 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, скасування постанов та арешту, зобвязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 26 лютого 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та судових витрат.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року накладено арешт на нежитлове приміщення № 13 (поз. 1-27, І) загальною площею 369.2 м2, в тому числі літ. МС мансардний поверх; літ а13 ганок в житловому будинку літ. А-3 та прибудовах літ. А1 -3, А2 -3, а-3, а1-2 за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Червона, 3, яке належить ОСОБА_1 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2012 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 05 серпня 2008 року в сумі 13036400 грн., а також стягнуто судові витрати в вигляді судового збору в сумі 3654 грн., а всього 13040054 грн.

Вказане рішення набрало законної сили, по справі були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання. Постановою від 11 серпня 2016 року головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за номером ВП №51894180 за заявою ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 1 304 0054.00 грн. по виконавчому листу № 201/2936/15-ц від 18 липня 2016 року виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. Окрім цього даною постановою, п. 2 було надано скаржнику строк до 7-ми днів з початку винесення даної постанови самостійно її виконати. Пунктом 3 було зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаного з організацією та проведенням виконавчих дій. 11 серпня 2016 року вказаним держвиконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все майно, яке належить скаржнику. В подальшому цим держвиконавцем 26 жовтня 2016 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, якою виконавчий лист №201/2936/15-ц від 18 липня 2016 року про стягнення з скаржника коштів в сумі 1 304 0054.00 грн. на користь ОСОБА_3 було повернуто останній. Пунктом 2 даної постанови було вказано, що постанова про стягнення з боржника (скаржника) виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року № 51894180 виділяється в окреме виконавче провадження.

ОСОБА_1 16 листопада 2016 року звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 про визнання його дій протиправними, скасування постанов та арешту, зобвязання вчинити певні дії, вказавши на те, що про існування останньої постанови йому стало відомо від самого стягувача лише 12 листопада 2016 року.

У вказаній скарзі заявник вказав на те, що вказаним держвиконавцем так і не було скасовано свою постанову від 11 серпня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все майно, яке належить скаржнику в звязку з поверненням виконавчого документу без виконання стягувачу ОСОБА_3. Скаржник тільки 12 листопада 2016 року через пошту отримав постанову від 10 жовтня 2016 року держвиконавця про стягнення з боржника (скаржника) виконавчого збору. Заявник вважає, що дії держвиконавця щодо винесення постанови від 10 жовтня.2016 року про стягнення виконавчого збору, виділення в окреме провадження постанови про стягнення з боржника (скаржника) виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року № 51894180 та не скасування постанови від 11 серпня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження після повернення виконавчого документа стягувачу є протиправними, вважає таку діяльність протиправною і просив визнати незаконними ці дії вказаного державного виконавця поновити йому строк на оскарження постанов від 10 жовтня 2016 року і від 26 жовтня 2016 року, визнати протиправними дії державного виконавця щодо винесення постанови ВП № 51894180 від 10 жовтня 2016 року, скасувати постанову ВП № 51894180 від 10 жовтня 2016 року про стягнення виконавчого збору, визнати протиправними дії державного виконавця щодо винесення постанови від 26 жовтня 2016 року ВП № 51894180 в частині п. 2 постанови щодо виділення в окреме провадження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року ВП № 51894180, скасувати постанову державного виконавця від 26 жовтня 2016 року ВП № 51894180 в частині п. 2 постанови щодо виділення в окреме провадження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року ВП № 51894180 та скасувати накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 серпня 2016 року ВП № 51894180 виданої цим державним виконавцем на арешт на все майно заявника, задовольнивши уточнену скаргу.

В судове засідання заявник надав письмову заяву слухати скаргу без його участі, вимоги скарги підтримав і просив їх задовольнити в повному обсязі. Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2Є в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, проти скарги заперечував, вважав її безпідставною, і фактично просив в задоволенні скарги відмовити, справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної особи.

Зясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і цивільної справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу обгрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до п. 1 положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 30 грудня 1997 року N 1396/97, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство юстиції України є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади щодо забезпечення реалізації державної правової політики. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, державний виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ОСОБА_3 26 лютого 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та судових витрат.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року накладено арешт на нежитлове приміщення № 13 (поз. 1-27, І) загальною площею 369.2 м2, в тому числі літ. МС мансардний поверх; літ а13 ганок в житловому будинку літ. А-3 та прибудовах літ. А1 -3, А2 -3, а-3, а1-2 за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Червона, 3, яке належить ОСОБА_1 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2012 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 05 серпня 2008 року в сумі 13036400 грн., а також стягнуто судові витрати в вигляді судового збору в сумі 3654 грн., а всього 13040054 грн. Вказане рішення набрало законної сили, по справі були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Відповідно до ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася про порушення її прав чи свобод.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження. якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути предявлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Судом зясовано, що постановою від 11 серпня 2016 року головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 51894180 за заявою ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 1 304 0054.00 грн. по виконавчому листу № 201/2936/15-ц від 18 липня 2016 року виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. Даною постановою в п. 2 було надано скаржнику строк до 7-ми днів з початку винесення даної постанови самостійно її виконати. Пунктом 3 було зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаного з організацією та проведенням виконавчих дій.

11 серпня 2016 року держвиконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все майно, яке належить скаржнику. В подальшому цим держвиконавцем 26 жовтня 2016 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, якою виконавчий лист № 201/2936/15-ц від 18 липня 2016 року про стягнення з скаржника коштів в сумі 1 304 0054.00 грн. на користь ОСОБА_3 було повернуто останній. Пунктом 2 даної постанови було вказано, що постанова про стягнення з боржника (скаржника) виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року № 51894180 виділяється в окреме виконавче провадження. Про існування даної постанови заявнику стало від самого стягувача 12 листопада 2016 року (а потім і через пошту).

Але не зважаючи на це держвиконавцем так і не було скасовано свою постанову від 11 серпня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все майно, яке належить заявнику в звязку з поверненням виконавчого документу без виконання стягувачу ОСОБА_3. Заявник тільки 12 листопада 2016 року через пошту отримав постанову від 10 жовтня 2016 року держвиконавця про стягнення з боржника (скаржника) виконавчого збору.

Отже дії держвиконавця щодо винесення постанови від 10 жовтня 2016 року про стягнення виконавчого збору, виділення в окреме провадження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року № 51894180 та не скасування постанови від 11 серпня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження після повернення виконавчого документа стягувачу є протиправними по наступним підставам.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII. Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень даного закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином державний виконавець виносячи постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року та постанову від 26 жовтня 2016 року про повернення виконавчого документу стягувачу мав уже діяти в рамках Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII. Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1, 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Пунктом 20 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5) і зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, визначено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження».

Статтею 40 п. 1, 2Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження. про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Серед підстав закінчення виконавчого провадження відсутні випадки повернення виконавчого документа стягувачу за статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження». Але в той же час, норми Закону України «Про виконавче провадження» не виключають можливості зняття арешту з майна, належного боржнику, при поверненні виконавчого документа стягувачу. Повернення виконавчого документа стягувачеві є аналогічне закінченню виконавчого провадження, оскільки будь-які дії державним виконавцем після цього не здійснюються та не можуть здійснюватися, а саме виконавче провадження, фактично, закінчується. Тобто, оскільки держвиконавець не вчиняв дій щодо фактичного стягнення, повернення коштів чи майна стягувачу, від не мав права виносити постанову про стягнення зі скаржника виконавчого збору, а при винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу повинен був ще й скасувати свою постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 серпня 2016 року.

Згідно п. 1, 2, 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга подається в десятиденний термін з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. В пункті 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 152/0/4-13 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» передбачено, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби та їх посадових осіб, який судам і потрібно враховувати , загальний строк, визначений статтею 385 ЦПК.

10-ти денний строк на оскарження діяльності державного виконавця заявником не пропущений, а також десятиденний строк обчислюється з моменту одержання заявником копії відповідної постанови, в тому числі і про закінчення виконавчого провадження (стаття 49).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями. встановленими статтею 386 ЦПК України. Статтею 386 ЦПК України визначено вичерпний перелік осіб, за участю яких суд розглядає скаргу, а саме: за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржують ся, присутність інших учасників виконавчого провадження законом не передбачена, в звязку з чим суд не має правових підстав для залишення скарги без розгляду або повернення її заявнику через не залучення до розгляду скарги інших учасників виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржують ся.

Відповідно до п. 4 Постанови № 6 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» на підставі статі 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Суди мають ураховувати, що до учасників виконавчого провадження, які мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої осадової особи державної виконавчої служби, належать також представники сторін за законом чи договором, які діють від їх імені.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст. З Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню, в тому числі, такі виконавчі документи виконавчі листи судів у цивільних справах у випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на і території України.

Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки предявлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 зроблене не все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону.

Згідно матеріалів цивільної справи, виконавчого провадження і матеріалів скарги вбачається протиправність дій вказаного державного виконавця.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що скарга підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги не погодження державного виконавця і заінтересованої особи зі скаргою, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим скаргу задовольнити та поновити строк заявнику на оскарження постанови від 10 жовтня 2016 року ВП № 51894180 та постанови від 26 жовтня 2016 року ВП № 51894180 головного державного виконавця ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2, визнати протиправними дії цього державного виконавця щодо винесення постанови ВП № 51894180 від 10 жовтня 2016 року, скасувати постанову ВП № 51894180 від 10 жовтня 2016 року головного державного виконавця ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 про стягнення виконавчого збору, визнати протиправними дії цього державного виконавця щодо винесення постанови від 26 жовтня 2016 року ВП № 51894180 в частині п. 2 постанови щодо виділення в окреме провадження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року ВП № 51894180, скасувати постанову цього державного виконавця від 26 жовтня 2016 року ВП № 51894180 в частині п. 2 постанови щодо виділення в окреме провадження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року ВП № 51894180 та скасувати накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 серпня 2016 року ВП № 51894180 виданої вказаним державним виконавцем про арешт на все майно ОСОБА_1.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 27, 31, 32, 45, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 383 388, 210, 293 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Поновити строк ОСОБА_1 на оскарження постанови від 10 жовтня 2016 року ВП № 51894180 та постанови від 26 жовтня 2016 року ВП № 51894180 головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2.

Визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 щодо винесення постанови ВП № 51894180 від 10 жовтня 2016 року.

Скасувати постанову ВП № 51894180 від 10 жовтня 2016 року головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 про стягнення виконавчого збору.

Визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 щодо винесення постанови від 26 жовтня 2016 року ВП № 51894180 в частині п. 2 постанови щодо виділення в окреме провадження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року ВП № 51894180.

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 26 жовтня 2016 року ВП № 51894180 в частині п. 2 постанови щодо виділення в окреме провадження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 10 жовтня 2016 року ВП № 51894180.

Скасувати накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 серпня 2016 року ВП № 51894180 виданої головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 арешт на все майно ОСОБА_1, адреса: 49000, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 5 днів з дня проголошення ухвали, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя -