У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю представників позивачки та ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду від 1 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, Реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції та Державної реєстраційної служби (Департаменту державної реєстрації) Міністерства юстиції України про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності і визнання недійсними свідоцтв про право власності,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1, Реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції та Державної реєстраційної служби (Департаменту державної реєстрації) Міністерства юстиції України про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності і визнання недійсними свідоцтв про право власності.

Рішенням Рівненського районного суду від 1 березня 2016 року позов задоволено.

Рішення Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України (державний реєстратор Нілова А.О.) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 21811922 від 4 червня 2015 року, на підставі якого зареєстровано право приватної власності з розміром частки 1 за ОСОБА_1 на об'єкт нерухомого майна, реєстраційний номер НОМЕР_2 - земельну ділянку площею 0, 25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1, номер запису про право власності НОМЕР_3, визнано незаконним та скасовано.

Визнано незаконним та скасовано рішення Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України (державний реєстратор Нілова А.О.) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 21812188 від 4 червня 2015 року, на підставі якого зареєстровано право приватної власності з розміром частки 1 за ОСОБА_1 на об'єкт нерухомого майна, реєстраційний номер НОМЕР_6 - садибний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, номер запису про право власності НОМЕР_5.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_4, видане 5 червня 2015 року Реєстраційною службою Рівненського районного управління юстиції, державний реєстратор ОСОБА_6, про право приватної власності з розміром частки 1 ОСОБА_1 - об'єкт нерухомого майна, реєстраційний номер НОМЕР_2 - земельну ділянку площею 0, 25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1, номер запису про право власності НОМЕР_3.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_7, видане 5 червня 2015 року Реєстраційною службою Рівненського районного управління юстиції, державний реєстратор ОСОБА_6, про право приватної власності ОСОБА_1 на садибний житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, номер запису про право власності НОМЕР_5.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 4/6 садибного житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та 4/6 земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Позовну вимогу про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/6 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, залишено без розгляду.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилався на те, що відповідно п. п. 1 і 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У відповідності до положень ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Постановою Пленуму Вищого Адміністративного суду України № 8 від 20 травня 2013 року „Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" за змістом частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового рішення. Законодавство не містить визначення терміна „публічно-правовий спір". Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідно до ст. 6 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав).

Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 401/2011 затверджено Положення про Державну реєстраційну службу України, за яким Державна реєстраційна служба України (Укрдержреєстратор) є центральним органом виконавчої влади, головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань реалізації державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Отже, державний реєстратор реєстраційної служби приймаючи рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно, діяла як суб'єкт владних повноважень, що виключає можливість розгляду позовних вимог щодо оскарження рішень державного реєстратора в порядку цивільного судочинства.

У частині визнання незаконними та скасування рішень суб'єкта владних повноважень, пред'явлений позов пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень - державного реєстратора, що функцію з державної реєстрації права за певним суб'єктом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановою Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 20 травня 2013 року „Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" роз'яснено, що відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до адміністративного суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації.

Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач не навів суду жодних обґрунтованих доводів з посиланням на законодавство та докази, щодо заявлених позовних вимог, що повинні розглядатися судом в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, суд першої інстанції проігнорував клопотання від 29 лютого 2016 року про відкладення розгляду справи з метою надати ОСОБА_4 можливість забезпечити свою участь у справі через представника, чим порушив його право на правову допомогу.

Покликаючись на наведене, представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивача рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З поданої представником апелянта скарги вбачається, що її доводи зводяться до того, що спір сторін у даній справі не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства та що при вирішенні спору суд порушив право ОСОБА_1 на правову допомогу. Одночасно з доводами про непідвідомчість справи суду загальної юрисдикції апеляційна скарга ОСОБА_1 містить також вимоги до апеляційного суду протилежного характеру - ухвалити у даній справі нове рішення про відхилення позову ОСОБА_3 по суті.

Проте пунктами 1, 3 і 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" № 3 від 1 березня 2015 року роз'яснено таке.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108 - 114 ЦПК). Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України(статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим суди відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК України визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З урахуванням викладеного доводи апелянта про те, що спір сторін не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства є безпідставними.

Вимога апелянта до апеляційного суду ухвалити у даній справі нове рішення про відхилення позову ОСОБА_3 означає розгляд судом загальної юрисдикції спору сторін по суті, що поряд із доводами поданої апеляційної скарги про непідвідомчість даної справи суду загальної юрисдикції, свідчить про взаємну виключність доводів апелянта.

Статтею 38 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, Реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції та Державної реєстраційної служби (Департаменту державної реєстрації) Міністерства юстиції України про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності і визнання недійсними свідоцтв про право власності судом було відкрито 24 червня 2015 року (а. с. 19). З 26 червня 2015 року відповідачка ОСОБА_1 участь у цій справі у місцевому суді брала через свого представника адвоката Деркача Р.Я., договір з яким достроково розірвала 27 січня 2016 року (а. с. 51-55). Після цього розірвання договору протягом лютого 2016 року угоди з іншим представником (адвокатом) ОСОБА_1 не уклала (а. с. 143).

За таких обставин суд першої інстанції, на думку колегії суддів, цілком підставно не задовольнив її заяву, яка надійшла до суду 26 лютого 2016 року, про відкладення розгляду справи у зв'язку з її наміром у майбутньому укласти новий договір про надання правової допомоги вже з іншим адвокатом.

Доказів на підтвердження порушення місцевим судом її права на правову допомогу відповідачка ОСОБА_1 суду не подала.

Інших доводів на спростування зроблених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні висновків подана представником відповідачки ОСОБА_1 апеляційна скарга не містить.

Тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 1 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: