Справа № 373/908/16-ц Головуючий у І інстанції Керекеза Я. І.
Провадження № 22-ц/780/5814/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 17.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

17 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „Український банк реконструкції та розвитку про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника та штрафних санкцій,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 18 березня 2013 року по 16 лютого 2016 року в розмірі 713 170 грн. 91 коп., виходячи з розміру середньої заробітної плати 20 000 грн. 00 коп. на місяць, та стягнути із відповідача інфляційні втрати в розмірі 135 502 грн. 48 коп.

У вмотивування позову вказував, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року його позов було задоволено частково та стягнуто із ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 06 серпня 2012 року по 18 березня 2013 року в розмірі 10 402 грн. 32 коп. Вказує, що фактично вказане рішення суду було виконано відповідачем лише 16 лютого 2016 року, а тому він змушений звертатися до суду із цим позовом про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з березня 2013 року по 16 лютого 2016 року.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено встановлений законом строк для звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року стягнуто з ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній латі за період з 06 серпня 2012 року по 18 березня 2013 року в розмірі 10 402 грн. 32 коп. без утримання податків й інших обов`язкових платежів (а.с.21-23).

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року вищезазначене рішення було залишене без змін (а.с.24-25).

16 грудня 2015 року копія ухвали була направлена на адресу позивача та відповідача (а. с. 4).

23 вересня 2015 року відповідач звернувся до позивача із проханням повідомити банківські реквізити для виплати йому заборгованості за рішенням суду (а. с. 58).

Як вбачається з копії поштового повідомлення, ОСОБА_2 отримав вищезазначений лист 03 жовтня 2015 року (а.с.59).

05 лютого 2016 року позивач направив на адресу відповідача листа із зазначенням своїх банківських реквізитів для виплати йому заборгованості за рішенням суду . Даний лист надійшов до відповідача 08 лютого 2016 року (а.с.60).

З платіжного доручення № 1442 від 16 лютого 2016 року вбачається, що ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» перерахувало на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 заборгованість за рішенням суду в розмірі 10 402 грн. 31 коп. (а.с.31).

Разом з тим, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні після встановленого трьохмісячного строку для звернення до суду, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України (а. с. 62-66).

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа N 6-116цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 360 - 7 ЦПК України є обовязкової для всіх судів України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні після встановленого строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 309 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: