АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/479/К/16 суддя: Кобеляцька-Шаховал І.О.
Категорія - 20 (ІV) Суддя-доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

Іменем України

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Грищенко Н.М., Михайлів Л.В.,

за участю: секретаря - Петренко К.І.,

представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Романенко Станіслав Олександрович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Романенко С.О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27.02.2008 року між нею ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Романенко С.А. за реєстровим № 266. Право власності на вказане домоволодіння з земельною ділянкою в зареєстровано у КП «Нікопольське БТІ» за відповідачем.

Відповідно до довідки КП НМБТІ № 14580 від 30.10.2008 року вартість спірного домоволодіння складає - 23536,00 грн., але договір купівлі - продажу було укладено з ціною домоволодіння 15000,00 грн., що є істотною умовою при складанні договору купівлі-продажу.

Згідно п.10 зазначеного договору, сторони домовились, що новий власник житла одночасно з придбанням права власності на нерухоме майно, встановлює по відношенню до користувача довічне та без оплати право користування частиною будинку для мешкання (сервітут), а саме: кімнати, позначеної літерою 1-4, жилою площею 12,4 кв.м., а у п.10.2 цього ж договору визначено, що ОСОБА_5 має право користуватись коридором, кухнею, ванною, системою водо - тепло - енергопостачання, туалетом. ОСОБА_5 зазначає, що п.10 договору її ввели в оману, оскільки вона вважає, що укладає договір довічного утримання.

Також, протягом року ОСОБА_5 втратила двох самих близьких для неї людей, оскільки, у зв'язку з тяжким захворюванням, яке тривало з 1994 року по 2001 рік, померла матір позивача, а через дев'ять місяців ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син, який півроку хворів туберкульозом, чим скористався відповідач, придбавши квартиру на вкрай невигідних для позивача умовах.

Крім того, відповідач ОСОБА_3, придбавши нерухомість за заниженою ціною у розмірі 15000,00 грн., став власником земельної ділянки, вартість якої становить 20665,00 грн.

У зв'язку з тим, що спірний договору купівлі-продажу був укладений під впливом тяжких обставин та вкрай невигідних умов, ОСОБА_5 просила суд, на підставі ст.203, 233 ЦПК України, визнати недійсним договір купівлі - продажу домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 27.02.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Романенко С.А., за реєстровим № 266; зобов'язати ОСОБА_3 повернути позивачу домоволодіння за АДРЕСА_1., а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 214,60 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_5 в повному обсязі. Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск ОСОБА_5 строку позовної давності, оскільки на момент укладення спірного договору 27.02.2008 року діяли положення ч. 3 ст. 257 ЦК України, що передбачали п'ятирічний строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсною угоди вчиненої під впливом насильства або обману. Також, представник позивача вказує, що на лікування матері та сина позивачем були витрачені значні кошти у сумі 15000 грн., які вона отримала в борг у знайомого, а пізніше цю суму коштів ОСОБА_5 одержала у борг від свого племінника ОСОБА_10, який у 2007 році став вимагати повернення боргу, та скориставшись тяжкими обставинами, що склались для позивача, заволодів належним ОСОБА_5 домоволодінням. Апелянт зазначає, що ОСОБА_5 не бажала передавати у власність відповідача спірне домоволодіння, а під впливом тяжких обставин, погодилась лише скласти заповіт на користь ОСОБА_10, а договір купівлі-продажу підписала без окулярів та не читаючи його змісту. На думку представника позивача, умови спірного договору купівлі-продажу не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки у ньому не вказано про продаж, крім житлового будинку, і земельної ділянки; ціна домоволодіння у розмірі 15000 грн. не відповідає оціночній вартості будинку та земельної ділянки; кімната 1-4 у спірному будинку, що виділена для проживання позивачу не є жилою; договір не було прочитано позивачу та не було роз'яснено його умов. Крім того, судом не враховано, що грошових коштів ОСОБА_5 від ОСОБА_10 за спірного домоволодіння не отримувала.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_10 зазначає, що рішення суду, на його думку, є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 29 квітня 1975 року, посвідченого 2-ою Нікопольською держнотконторою за реєстровим №1760 та зареєстрованого в МБТІ в м. Нікополі у реєстрову книгу за №42-122, належав будинок АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку - А, загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 21,0 кв.м, дерев'яної вбиральні - Г, споруджень - І, №1-3. (том 1, а.с.184-185,186)

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 30 жовтня 1996 року, позивачу ОСОБА_5 належить земельна ділянка, площею 0,0447 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 та передана для обслуговування житлового будинку. (том 1, а.с.187)

27 лютого 2008 року позивач ОСОБА_5 уклала з відповідачем ОСОБА_10 договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, відповідно до умов якого позивач продала, а відповідач купив житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться земельній ділянці площею 0,0447 га, наданій продавцю для обслуговування житлового будинку, та розташований за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.6,178) Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Романенко О.С. та зареєстрованого в Реєстрі за №266. Право власності відповідача на спірний житловий будинок зареєстровано у КП «Нікопольське МБТІ». (том 1, а.с.5)

Згідно Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно відповіді КП «Нікопольське МБТІ» №17810455 від 20.02.2008 року інвентаризаційна вартість спірного житлового будинку з надвірними спорудами складає 23536 грн. (том 1, а.с.186) Аналогічна вартість даного житлового будинку з надвірними спорудами викладена у відповіді КП «Нікопольське МБТІ» від 12.07.2012 року. (том 1, а.с.5)

Відповідно до Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, складеного Довірчим товариством «Апіс-Т» 26 лютого 2008 року, вартість спірної земельної ділянки станом на дату оцінки 26 лютого 2008 року складає 20665 грн. (том 1, а.с.189-190)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 посилалась на те, що спірний договір був укладений під впливом тяжких обставин та вкрай невигідних умов, а умови договору суперечать положенням чинного законодавства, тому даний договір слід визнати недійсним та зобов'язати відповідача ОСОБА_10 повернути позивачу спірне домоволодіння.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції керувався ст.203, 233 ЦК України та дійшов висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року (справа №6-551цс16) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Такі ж роз'яснення викладені у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За частиною 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2008 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Романенко С.А. за реєстровим № 266. (том 1, а.с.6), відповідно до умов якого, позивач продала, а відповідач купив житловий будинок з надвірними спорудами, який складається з житлового будинку - А, загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 21,0 кв.м, дерев'яної вбиральні - Г, споруджень - І, №1-3 та знаходиться земельній ділянці площею 0,0447 га, наданій продавцю для обслуговування житлового будинку.

У пункті 3 договору купівлі-продажу від 27.02.2008 року зазначено, що цей продаж вчинюється за 15 000 грн., які продавець ОСОБА_5 отримала готівкою від покупця ОСОБА_3 до укладання цього договору, про що свідчить їх підписи на ньому.

Відповідно до п.10 вищевказаного договору купівлі-продажу, сторони домовилися, що новий власник житла ОСОБА_3 одночасно з набуттям права власності на нерухоме майно, встановлює щодо користувача ОСОБА_5 довічно та безоплатно право користування частиною будинку для проживання (сервітут).

Пунктом 10.1 зазначеного договору визначено, що право на проживання в користувача ОСОБА_5 виникає щодо кімнати, площею 12,4 кв.м, означеної в техпаспорті під цифрою «1-4», розташованої у вищеназваному будинку.

В пункті 10.2 спірного договору передбачено, що сервітут також надає право користувачеві ОСОБА_5 сумісно з іншими проживаючими в квартирі особами користуватись загальними приміщеннями квартири (коридором, кухнею, ванною, системами водо-тепло-енергопостачання), вбиральнею „Г".

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, позивачем ОСОБА_5 та її представником ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення позивачем спірного договору з відповідачем ОСОБА_3 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що смерть матері позивача - ОСОБА_12 та смерть сина позивача - ОСОБА_13, які ОСОБА_5 вважає тяжкими обставинами, настали ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно (том 1 а.с.230, том 1 а.с.243), а спірний договір купівлі-продажу був укладений 27.02.2008 року.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що на лікування матері та сина позивачем були витрачені значні кошти у сумі 15000 грн., які вона отримала в борг у знайомого, а пізніше цю суму коштів ОСОБА_5 одержала у борг від свого племінника ОСОБА_10, який у 2007 році став вимагати повернення боргу, та скориставшись тяжкими обставинами, що склались для позивача, заволодів належним ОСОБА_5 домоволодінням, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вони є безпідставними, не підтверджені належними та допустимими доказами, у розумінні ст.58,59 ЦПК України, та ґрунтуються на припущеннях. Крім того, колегією суддів враховується, що відповідач ОСОБА_10 заперечує факт надання позивачу ОСОБА_5 грошовий коштів у борг, а відповідно до розписки від 27 лютого 2008 року, підпис в якій належить позивачу ОСОБА_5, що встановлено висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС в Дніпропетровській області №32/04-205 від 27.05.2014 року (том 1, а.с.231-237), грошові кошти у сумі 15000 грн. позивач отримала від відповідача за продаж будинку.

Також, на думку колегії суддів, підписання позивачем договору купівлі-продажу від 27.02.2008 року, шляхом проставлення власноручно виконаного підпису, що не оспорюється ОСОБА_5, свідчить про те, що позивач погодилась з його умовами.

Зокрема, у пункті 12 спірного договору купівлі-продажу визначено, що правові наслідки укриття дійсної продажної вартості відчужуваного майна, зміст статей 203 (про

загальні вимоги до правочину), 209-211 (про форму правочину та його державну реєстрацію), 213 (про тлумачення змісту правочину), 234,235 (про недійсність фіктивного та удаваного правочину), 526-630 (про загальні поняття договору), 632 (ціну договору), 638 (про порядок укладення договору), 655 (особливості укладення договору купівлі-продажу), ст.65 Сімейного кодексу України, зміст ст.377 Цивільного кодексу, ст.ст. 120, 125 Земельного кодексу України про перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю покупцю ОСОБА_5 нотаріусом роз'яснено.

Тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що договір не було прочитано позивачу та не було роз'яснено його умов, оскільки вони суперечать обставинами справи встановленими судом.

Крім того, у пункті 13 вищевказаного договору, сторони стверджували, що зміст цього договору та зміст зазначених вище статей Цивільного та Сімейного кодексів України їм зрозумілий, питань, які залишилися б нез'ясованими для них, немає. Цей договір містить весь обсяг домовленостей між сторонами щодо предмета цього договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про недоведеність посилань позивача на тяжкі обставини під час укладання спірного договору та укладення цього договору на вкрай невигідних для себе умовах, і відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу від 27.02.2008 року недійсними на підставі ст.233 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 про те, що умови спірного договору купівлі-продажу не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки у ньому не вказано про продаж, крім житлового будинку, і земельної ділянки, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Аналогічні положення передбачені також ч. 1 ст. 120 ЗК України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. (ч.1 ст.126 ЗК України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)

Положеннями вказаних вимог закону нотаріусом були роз'яснені позивачу ОСОБА_5, що підтверджується п. 12, 13 спірного договору купівлі продажу від 27 лютого 2008 року.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 30 жовтня 1996 року, земельна ділянка, площею 0,0447 га, яка розташована на території АДРЕСА_1, була передана позивачу для обслуговування житлового будинку.

Таким чином, у зв'язку з придбанням житлового будинку з надвірними спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у відповідача ОСОБА_10 на підставі ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України, в редакціях, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, виникло право власності на земельну ділянку, яка зайнята житловим будинком та надвірними спорудами і частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування, а так як спірна земельна ділянка була надана позивача ОСОБА_5 саме для обслуговування житлового будинку, то у відповідача виникло право власності на всю земельну ділянку, яка розташована за вищевказаною адресою.

Отже, посилання представника позивача в апеляційній скарзі в цій частині є безпідставними та не ґрунтуються на законі, тому колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем того факту, що умови спірного договору суперечать вимогами чинного законодавства та відсутність правових підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу від 27.02.2008 року недійсним з підстав передбачених ч.1 ст.203, 215 ЦК України.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що ціна домоволодіння у розмірі 15000 грн. не відповідає оціночній вартості будинку та земельної ділянки, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Положеннями ст. 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що положеннями чинного законодавства не передбачено обов'язку для осіб, які укладають договір купівлі-продажу щодо визначення ціни на товар, лише відповідно до оцінки вартості цього майна визначеної суб'єктом оціночної діяльності.

У пункті 3 спірного договору купівлі-продажу визначено, що житловий будинок сторони оцінюють у 23536 грн. відповідно до Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно відповіді КП «Нікопольське МБТІ» №17810455 від 20.02.2008 року. Експертна грошова оцінка земельної ділянки згідно Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки ДТ «Апіс-Т» від 26 лютого 2008 року становить 20665 грн.

Водночас, позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_10 визначили, що продаж вчинюється за 15000 грн., які продавець ОСОБА_5 отримала готівкою від покупця ОСОБА_3 до укладання цього договору, про що свідчить їх підписи на ньому.

Таким чином, ціна продажу спірного домоволодіння з надвірними спорудами, яке розташоване на земельній ділянці, наданій для його обслуговування, у розмірі 15000 грн.

була встановлена сторонами за їх домовленістю у договорі купівлі-продажу, і у випадку незгоди з даною ціною за якою відчужується дане домоволодіння, позивач ОСОБА_5 могла відмовитись укладати вищевказаний договір купівлі-продажу від 27 лютого 2008 року.

Крім того, на думку колегії суддів, під час вирішення питання щодо ціни житлового будинку з надвірними спорудами, за якою позивачем було продано спірне домоволодіння, слід враховувати, що пунктами 10, 10.1, 10.2 вищевказаного договору купівлі-продажу, передбачено, що новий власник житла ОСОБА_3 одночасно з набуттям права власності на нерухоме майно, встановлює щодо користувача ОСОБА_5 довічно та безоплатно право користування частиною будинку для проживання (сервітут), а саме кімнати, площею 12,4 кв.м, означеної в техпаспорті під цифрою «1-4», розташованої у вищеназваному будинку та також надає право користувачеві ОСОБА_5 сумісно з іншими проживаючими в квартирі особами користуватись загальними приміщеннями квартири (коридором, кухнею, ванною, системами водо-тепло-енергопостачання), вбиральнею «Г».

Доводи апеляційної скарги про те, що кімната 1-4 у спірному будинку, що виділена для проживання позивачу не є жилою, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки виїзним судовим засіданням суду першої інстанції (том 1, а.с.215), яке відбулось 16.09.2015 року о 14.00 год., було встановлено, що спірне домоволодіння АДРЕСА_1 має два окремих входи до двору, спірний будинок поділений на дві частини, які не сполучаються між собою і мають два окремі входи. Кімната, площею 12,4 кв.м, означена в техпаспорті під цифрою «1-4» та закріплена сервітутом за позивачем ОСОБА_5, розташована у вищевказаному будинку з боку городу. З вулиці є вхід в коридор, з якого є вхід до кімнати номер «1-4», площею 12,4 кв.м. В даному коридорі розташовані ванна, умивальник, газова плита, опалення АГВ, колонка, шафа з посудом. Біля вхідних дверей на стіні прикріплена вішалка для одягу. Дана кімната - кухня - коридор відокремлена від кімнати позивача ОСОБА_5 міжкімнатними дверми, яка закрита на навісний замок. З кімнати на вулицю, у спільний двір, є вікно.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції того, що грошових коштів ОСОБА_5 від ОСОБА_10 за спірного домоволодіння не отримувала, так вони спростовуються розпискою від 27 лютого 2008 року, підпис в якій належить позивачу ОСОБА_5, що встановлено висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС в Дніпропетровській області №32/04-205 від 27.05.2014 року (том 1, а.с.231-237). Крім того, у п.3 спірного договору купівлі-продажу від 27.02.2008 року сторони визначили, що продавець ОСОБА_5 отримала готівкою від покупця ОСОБА_3 до укладання цього договору, про що свідчить їх підписи на ньому.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_5 не бажала передавати у власність відповідача спірне домоволодіння, а під впливом тяжких обставин, погодилась лише скласти заповіт на користь ОСОБА_10, спростовують матеріалами справи, а саме: заявою ОСОБА_5 про надання інформації (витягу) з Реєстру прав власності на нерухоме майно - жилий будинок по АДРЕСА_1 для продажу (том 1, а.с.147), квитанціями про сплату замовлення № 930 та № 931 КП «НМБТІ», замовником в яких зазначено ОСОБА_5 (том 1, а.с.148)

Крім того, намір позивача ОСОБА_5 продати свій будинок в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердили свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск ОСОБА_5 строку позовної давності, оскільки на момент укладення спірного договору 27.02.2008 року діяли положення ч.3 ст.257 ЦК України, що передбачали п'ятирічний строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсною угоди вчиненої під впливом насильства або обману, також не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_5 у зв'язку з недоведеністю її позовних вимог, що є самостійною підставою для цього, а не внаслідок пропуску позивачем строку на звернення до суду за захистом своїх прав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: Н.М. Грищенко

Л.В. Михайлів