АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/491/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача Антоненко Н.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Юрченко А.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 квітня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 отримала грошові кошти у розмірі 150 000 дол. США терміном до 7 травня 2015 року, про що написала розписку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2015 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 стягнуто борг у розмірі 150 000 доларів США, що дорівнює 3 309 900 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2015 року залишено без змін.

Виходячи з того, що в обґрунтування позовних вимог про визнання договору недійсним ОСОБА_5 посилалася на застосування відносно неї психічного тиску та погроз застосування фізичної сили зі сторони відповідача, а також на неотримання нею грошових коштів, суд першої інстанції, вважаючи такі позовні вимоги не доведеними, відмовив у їх задоволенні.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_5 Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, правильно встановив спірні правовідносини та вірно визначив норми закону, що їх регулюють.

Предметом спору у даній справі є визнання договору позики недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_5 посилалася на те, що розписка від 29 квітня 2014 року про отримання від ОСОБА_6 грошових коштів в розмірі 150 000 доларів США була написана нею, підписана та передана відповідачці проти її волі, внаслідок застосування психічного тиску та погроз застосування фізичної сили зі сторони відповідача та інших осіб, при цьому зазначених коштів вона не отримала. На підтвердження своїх доводів посилалася на пояснення свідків та матеріали кримінального провадження, яким суд першої інстанції дав належну оцінку відповідно до положень ст. 212 ЦПК України і дійшов обґрунтованого висновку про їх неналежність та недопустимість (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), адже обставини, на які посилається позивач, підлягають підтвердженню іншими засобами доказування. Крім того свідки, на пояснення яких посилалась ОСОБА_5, не значаться серед свідків у оспорюваній розписці як такі, що були присутні за обставин, про які складено цю розписку.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, у спорі про визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози застосування фізичної сили предметом доказування є факти фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, і це має бути доведено позивачем. Проте, доказів фізичного чи психічного тиску на ОСОБА_5 матеріали справи не містять. Самі по собі посилання позивача на ці обставини не є належними і допустимими доказами зазначених обставин без підтвердження їх іншими доказами у передбаченому ст. ст. 10, 60, 137 ЦПК України порядку.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст.1051 ЦК). Оскільки факт укладення договору під впливом насильства не доведений, - позивач не вправі згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України посилатись на пояснення свідків для підтвердження того, що гроші за договором позики не були отримані.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що доказів вчинення відносно ОСОБА_5 психічного тиску та погроз застосування фізичної сили зі сторони відповідача та інших осіб при укладенні договору позики за борговою розпискою, копія якої міститься в матеріалах справи (ас. 5), у передбаченому ст. ст. 10, 60, 137 ЦПК України не надано, зазначені обставини не підтверджені в установленому законом порядку - правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору позики, укладеного 29 квітня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, недійсним.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і на його правильність не впливають, фактично зводяться до аналізу позивача спірних правовідносин через призму власних інтересів і власну їх оцінку.

За таких обставин передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна