Справа № 415/6839/15-ц
Провадження № 22ц/782/754/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, жовтня місяця, 12-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 09 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Украгротрейд", Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання договору поруки недійсним, -

встановила:

У листопаді 2015 року до Лисичанського міського суду Луганської області надійшов позов від ОСОБА_1 до ДП "Украгротрейд", ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про визнання договору поруки недійсним, за яким було відкрито провадження. В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що 06.02.2015 року ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27.06.2013 року, який було укладено між банком та дочірнім підприємством "Украгротрейд". Позовні вимоги Банку були обґрунтовані тим, що в забезпечення зазначеного кредитного договору між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 12/01-04-1/1038/ДП-4 від 27.06.2013 року, відповідно до якого ОСОБА_1 відповідає як солідарний боржник. В свою чергу ОСОБА_1 обґрунтовує свій позов тим, що договір поруки є недійсним, оскільки нотаріально не посвідчений.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 09 серпня 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору поруки недійсним було відмовлено.

Відповідач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та надав на нього апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване ним рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, дослідивши матеріали справи та наявні у ньому докази, колегія суддів приходить до наступного.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ДП "Украгротрейд", ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про визнання договору поруки недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що 12 серпня 2011 р. між відповідачами ДП "Украгротрейд" та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" був укладений кредитний договір №010/304007/0151165 «Відновлювальна кредитна лінія», відповідно до Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/42-0-1/809. Додатковою угодою №1 від 04.07.2012 р. до Генерального договору внесені зміни в частині збільшення загального ліміту у розмірі 15000000 грн. В рамках Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/42-0-1/809 від 12.08.2011 р. укладений кредитний договір №010/01-04-1/1038 від 27.06.2013 р. про «Відновлювальна Кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів». Відповідно до умов кредитного договору банк відкрив ДП «Украгротрейд» лінію з загальним лімітом 15000000 грн., з кінцевим терміном повернення дії ліміту 21.06.2014 р., а позичальник зобовязався здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 18% річних. Додатковою угодою №2 від 21.06.2014 р. до кредитного договору внесені зміни в частині зменшення ліміту кредитної операції до 13070000 грн. та встановлено новий термін повернення кредиту 31.08.2014 р. З метою виконання зобовязань ДП «Украгротрейд» за кредитним договором між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір поруки від 27.06.2013 р. за №12/01-04-1/1038/ДП-1, відповідно до якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобовязань. 06 лютого 2015 р. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Лисичанського міського суду з позовом про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором від 27.06.2013 р., який було укладено між банком та дочірнім підприємством «Украгротрейд».

Суд першої інстанції прийшов до висновків про те, що оскільки спірний договір поруки був укладений між юридичною та фізичною особою та не міг бути виконаний в момент його вчинення, він повинен був і був укладений у простій письмовій формі, що визнається сторонами по справі і підтверджується наданою копією договору (а.с.20-23). Позивачем суду не надано жодного доказу того, що між сторонами у спірному договорі поруки від 27 червня 2013 р. існувала домовленість про його нотаріальне посвідчення, або однією із сторін, зокрема позивачем, висувалися вимоги такого посвідчення. Відповідно до п.7.1 і п.7.2 Договору поруки, сторони (тобто і позивач) розуміють його зміст, а сам договір вступає в силу з моменту його підписання та скріплення печаткою кредитора. Таким чином, суд вважає що у задоволенні позову до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повинно бути відмовлено за недоведеністю вимог.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, зазначений висновок ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, адже відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 209 ЦК України, на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. На підставі п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, тобто правочинів, які повністю виконуються в момент їх вчинення. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи позивача про те, що він не визнає факт укладення договору поруки у простій письмовій формі, спростовується тим, що статтею 207 ЦК України закріплені вимоги щодо оформлення правочину у письмовій формі, так правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Також, згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди усіх істотних умов договору. Зазначений договір поруки був укладений у простій письмовій формі - це підтверджується копією договору (а.с. 20-23).

Щодо доводів апеляції про те, що суд першої інстанції помилково вказав на визнання позивачем факту укладення договору у письмовій формі - то зі змісту самого позову вбачається, що позивач дійсно не заперечує самого факту укладання ним договору у письмовій формі - адже він підписав його, не заперечує авторства свого підпису - тобто за таких обставин немає підстав вважати що позивач не визнає цей факт, інша справа що він наполягає на існуванні у цей момент домовленості про оформлення у подальшому договору у нотаріальній формі. Між тим належних та допустимих доказів суду про те, що існувала така домовленість суду не було надано, а отже висновки суду першої інстанції слід визнати вірними.

Щодо доводів апеляції про те, що суд безпідставно не розглянув позовні вимоги в частині визнання недійсним договору поруки на підставі частини 1 ст. 232 ЦК та помилково дійшов до висновків про те, що ДП „Украгротрейд" є неналежним відповідачем, то і ці доводи апеляційної скарги не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду, адже відповідно до правил ст.. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб і на підставі наданих ним суду доказів, кожна сторона повинна. Ст. 60 ЦПК України є передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між тим, як вбачається з матеріалів справи суду першої інстанції не було надано жодних доказів про наявність зловмисної домовленості, договір поруки був підписаний позивачем особисто, не через представника, на підставах, передбачених ст. 232 ЦК , можна визнавати недійсним правочин, якщо існувала зловмисна домовленість представника однієї сторони з другою стороною, а не домовленість між самими сторонами, ДП "Украгротрейд" не є стороною договору поруки, а отже колегія суддів бере до уваги те, що позивач жодним чином не довів суду ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог у цій частині.

Щодо доводів апеляції про те, що суд не повідомив відповідача ДП „Украгротрейд", то з матеріалів справи вбачається, що судом вживались можливі заходи для повідомлення усіх учасників процесу про час та місце розгляду справи, адреса ДП „Украгротрейд" є зазначеною у м. Алчевськ - тобто на тимчасово неконтрольованій Україною території, по справі не надходило апеляційної скарги від ДП „Украгротрейд" про порушення його прав на участь у справі, справа розглядається у межах доводів апеляційної скарги позивача.

Щодо доводів апеляції про те, що суд першої інстанції невірно зазначив номер справи - то це не є предметом апеляційного розгляду та може бути виправлено лише самим судом першої інстанції у порядку, що є передбачений ст. 219 ЦПК. Отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, судова колегія

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 09 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: І.О. Дронська

О.Ю. Карташов