Номер провадження: 22-ц/785/831/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Фальчука В.П., Кравця Ю.І.

при секретарях: Книгиницькому О.І., Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року Малиновська районна адміністрація Одеської міської Ради звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що житловий будинок № 52 по вул. Генерала Петрова, у м. Одесі, перебуває в оперативному управлінні Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та обслуговується КП ЖКС «Черьомушки». Квартира АДРЕСА_1, належить місцевим радам, особовий рахунок відкрито на імя ОСОБА_5, яка померла 29.11.2012 року, та була знята з реєстраційного обліку за цією адресою 30.01.2013 року. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25.02.2013 року було визнано за ОСОБА_6 право користування квартирою №26, будинку № 52, по вул. Генерала Петрова, у м. Одесі, зобовязано КП ЖКС «Черьомушки» відкрити на ім'я ОСОБА_6 особовий рахунок та зобовязано ГУ ДМС України в Одеській області зареєструвати ОСОБА_6 за місцем проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1. За заявою Прокуратури Малиновського району м. Одеси ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22.01.2014 року було скасоване заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.02.2013 року та в подальшому позовні вимоги ОСОБА_6 КП ЖКС «Черьомушки» про визнання права користування квартирою були залишені без розгляду. Позивач зазначає, що КП ЖКС «Черьомушки» звернулось до мешканців квартири АДРЕСА_2, з приписом про звільнення самовільно зайнятої квартири або надання відповідних правовстановлюючих документів на проживання. Після цього стало відомо, що в квартирі АДРЕСА_2, проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без реєстрації, квартира є приватизованою, а ОСОБА_6 проживала в квартирі на підставі договору найму житлового приміщення, укладеного нею 26.08.2013 року із ОСОБА_3 ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_3, у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2014 року. ОСОБА_7 спірна квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради 12.12.2011 року, зареєстрованого в реєстровій книзі за №241958, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №375632 від 12.12.2011 року.

Позивач з метою перевірки підстав набуття ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру звернувся до КП «Міське агентство з приватизації житла», яке повідомило, що свідоцтво про право власності на житло №241958 від 12.12.2011 року та розпорядження органу приватизації №375632 від 12.12.2011 року на ім'я ОСОБА_7 ніколи не видавались та квартира АДРЕСА_4, на ім'я ОСОБА_7 не була приватизована. Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради вважає, що право власності на квартиру АДРЕСА_2, у ОСОБА_7 ніколи не виникало, тому всі правочини укладені на підставі свідоцтва про право власності на житло №241958 від 12.12.2011 року, є недійсними. Тому ОСОБА_2 неправомірно набула право власності на спірний обєкт законні підстави для проживання відповідачів в квартирі відсутні.

Посилаючись на вищевикладені обставини позивач просить суд:

- визнати договір купівлі-продажу від 29.01.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 недійсним;

- усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2015 року позовні вимоги Малиновської РА ОМР задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, укладений 29.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №281. Усунуто перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 із житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради судові витрати у розмірі по 121 (сто двадцять одній) гривні 80 коп. з кожного, що у загальному розмірі 365 (триста шістдесят п'ять) гривень 40 коп.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 19.10.2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28.04.2015 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2015 року, ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення норм матеріального і процесуального права.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2015 року в частині відмови у виселенні ОСОБА_2 позивачем та іншими особами в тому числі і особою, що подала апеляційну скаргу, не оскаржується і тому в цій частині не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Частково задовольняючи вимоги Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 29.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2, усуваючи перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 із житлового приміщення спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що:

- право комунальної власності територіальної громади м. Одеси на квартиру за адресою: АДРЕСА_5, є незаперечним та таким, що набуто з правових підстав;

- Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради відповідно до наданих повноважень виконує функції уповноваженого власника житлового фонду жилих та нежилих приміщень, а також комунальних підприємств житлово-комунальних сервісів тощо;

- Одеська міська рада або її виконавчі органи будь-яких дій або згоди щодо відчуження квартири АДРЕСА_7, не вчиняли та не надавали;

- ОСОБА_4 ніколи не був власником квартири АДРЕСА_8, свідоцтво про право власності №241958 та розпорядження органу приватизації УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради №375632 від 12.12.2011 року на цю квартиру на ім'я ОСОБА_4 не видавались, квартира приватизована не була;

- у спірній квартирі фактично проживає ОСОБА_3;

- дотримання вимог закону, зокрема, щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, в силу ст. 203 ЦК України є обовязковою умовою, недодержання якої в порядку ч.3 ст. 228 ЦК України є підставою його недійсності.

Відмовляючи у виселенні зі спірної квартири ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з встановлених у справі обставин, що ОСОБА_10 у спірній квартирі не мешкає.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду виходячи із обставин даної справи, не можна.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

згідно довідки виписки з будинкової книги про склад сім'ї та реєстрацію №936, складеної 04.02.2013 року дільницею №3 КП ЖКС «Черьомушки», квартира АДРЕСА_9, належить місцевим радам, а особовий рахунок відкритий на ім'я ОСОБА_5, яка постійно проживала і була зареєстрована в цій квартирі та 30.01.2013 року була знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою у зв'язку зі смертю.

Громадянка ОСОБА_6 в 2013 року претендувала на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25.02.2013 року за ОСОБА_6 було визнано право користування квартирою №26, у будинку №52, по вул. Ген. Петрова, у м. Одесі, зобовязано КП ЖКС «Черьомушки» відкрити на ім'я ОСОБА_6 особовий рахунок; встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для ГУ ДМС України в Одеській області для реєстрації ОСОБА_6 за місцем проживання у ІНФОРМАЦІЯ_3.

26.08.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір найму №223, квартири №26, по вул. Генерала Петрова 52 у м. Одесі, строком до 26.08.2014 року, що підтверджується копією примірника відповідного договору.

За заявою Заступника прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі КП ЖКС «Черьомушки» від 09.12.2013 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22.01.2014 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.02.2013 року було скасоване, а в подальшому позовні вимоги ОСОБА_6 до КП ЖКС «Черьомушки» про визнання права користування квартирою були залишені без розгляду.

З доданих до матеріалів справи доказів, вбачається, що будь-які інші особи у встановленому законом порядку право на проживання у спірній квартирі не набували.

Судом встановлено, що 29.01.2014 року між ОСОБА_4, з однієї сторони, та ОСОБА_8, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2, з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №281, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_5.

З матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_4 ніколи не проживав та не був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

З наданої суду копії нотаріального провадження по укладанню договору купівлі-продажу від 29.01.2014 року, вбачається, що квартира АДРЕСА_10, належала ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.12.2011 року УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №241958. Вказане Свідоцтво про право власності на житло №241958 від 12.12.2011 року, начебто було видано ОСОБА_4 на підставі розпорядження органу приватизації №375632 від 12.12.2011 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №15787047 від 31.12.2013 року, вбачається, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло №241958 від 12.12.2011 року була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_11.

При оформленні договору купівлі-продажу від 29.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 перевірила належність ОСОБА_4 квартири за адресою: АДРЕСА_12, що підтверджується витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на обєкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №45419295 від 29.01.2014 року, наявним в матеріалах нотаріального провадження.

Після укладання між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 29.01.2014 року, право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_13, було зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується відповідним витягом №17023008 від 29.01.2014 року.

08.08.2014 року КП «ЖКС «Черьомушки», яке обслуговує житловий будинок №52 по вул. Ген. Петрова, 52, у м. Одесі, звернулось із приписом №3 до мешканців квартири АДРЕСА_14, згідно якого просило звільнити їх вказану квартиру у визначений строк або надати правовстановлюючі документи щодо проживання в цій квартирі.

Як вбачається з матеріалів справи, припис про виселення з квартири АДРЕСА_14, 14.08.2014 року було отримано ОСОБА_3, яка мешкає за вказаною адресою.

На виконання припису до КП «ЖКС «Черьомушки» було надано договір купівлі-продажу від 29.01.2014 року, укладений на підставі Свідоцтва про право власності на житло №241958 від 12.12.2011 року та розпорядження органу приватизації №375632 від 12.12.2011 року.

В подальшому, на підставі доповідної КП ЖКС «Черьомушки» №1000-356 від 19.08.2014 року про підготовку позовної заяви для виселення особи, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, Малиновській районній адміністрації Одеської міської ради стало відомо про приватизацію вказаної квартири та видачу свідоцтва про право власності на цю квартиру, яка належить місцем радам, тому для перевірки цих обставин позивач звернувся із відповідними запитами до КП «Міське агенство з приватизації житла».

Листами №699/01-09 від 05.09.2014 року та №730/01-09 від 11.09.2014 року КП «Міське агентство з приватизації житла» повідомило Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради про те, що свідоцтво про право власності №241958 та розпорядження органу приватизації УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради №375632 від 12.12.2011 року на квартиру АДРЕСА_15, на ім'я ОСОБА_4 не видавалось та квартира на ім'я ОСОБА_4 не приватизувалась.

У зв'язку із виявленням факту порушення вимог законодавства стосовно підроблених документів, а саме: свідоцтва про право власності №241958 та розпорядження органу приватизації УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради №375632 від 12.12.2011 року, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради листом № Вих.3689/01-20 від 22.09.2014 року повідомила про такий факт Прокурора Малиновського району м. Одеси.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, при посвідченні договору купівлі-продажу від 29.01.2014 року продавцем додано витяг про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4, який здійснений державним реєстратором на підставі свіідотцва про право власності, виданого УЖКГ Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_4 12.12.2011 року.

Досліджуючи матеріали справи судова колегія встановила, що районний суд неправильно встановив особу відповідача ОСОБА_4, вважаючи, що мешканець смт. Вилкове Кілійського району Одеської області ОСОБА_4 є належним відповідачем у справі. Між тим районний суд не звернув уваги, що у мешканця ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 дата місяць та рік народження не збігаються з місцем народження, датою, місяцем та роком народження ОСОБА_4, копію паспорту якого, як продавця спірної квартири, витребувано судом у нотаріуса, який посвідчував оспорюваний договір купівлі-продажу. У вказаних осіб є ідентичними лише прізвища, імя та по-батькові. Так згідно представленої нотаріусом копії першої сторінки паспорту продавцем спірної квартири є ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 101), в той час як судом встановлено особу відповідача ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_9, мешканець смт. Вилкове Кілійського району Одеської області (а. с. 80).

Отже, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_8, копія паспорту якого надіслана нотаріусом до суду, як продавця спірної квартири, судом не було вручено копію позовної заяви, не було повідомлено про слухання справи в суді та не було витребувано пояснень щодо заявлених до нього позовних вимог.

За клопотанням представника Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, апеляційним судом направлено судове доручення Бобринецькому районному суду Кіровоградської області на предмет встановлення особи ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_8, вручення йому позовної заяви та отримання пояснення на питання щодо його реєстрації у спірній квартирі, її приватизації та подальшого продажу даної квартири ОСОБА_2

Як вбачається з виконаного Бобринецьким районним судом Кіровоградської області судового доручення, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженець та мешканець с. Бредихіне Бобринецького району Кіровоградської області, не працює, ніколи не був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_10, ніколи не звертався до органів приватизації для приватизації вказаної квартири, ніколи не отримував свідоцтво про право власності на вказану квартиру і ніколи її не відчужував. В нотаріальній конторі в м. Одесі з приводу продажу спірної квартири ніколи не був, з ОСОБА_2 та ОСОБА_8, не знайомий. Представлена судом копія паспорту на ім.`я ОСОБА_4 ОСОБА_11 226450, виданого Бобринецьким РВ УМВС України в Кіровоградській області 26.08.2010 року є копією його колишнього паспорту, який у нього було викрадено разом з іншими речами на залізничному вокзалі в м. Одесі, коли він тимчасово там перебував на заробітках. В подальшому він подав заяву та йому було видано новий паспорт (а. с. 231-243).

Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно із ст. 31 ЦПК України, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмови від позову, зміни підстав або предмета позову належить виключно позивачеві.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлені вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2014 року з посиланням на те, що продавець за вказаним договором ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру не набув, оскільки свідоцтво про право власності йому не видавалося і взагалі ніколи не існувало. Нотаріусу, який посвідчував спірний договір, представлені підроблені документи про набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру в порядку приватизації.

На думку позивача, реалізація спірної квартири особою, яка не мала права на її відчуження (тобто особою, яка на час відчуження квартири не була її власником) є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Суд визнаючи договір купівлі-продажу недійсним застосував до спірних правовідносин статті 203, 228 ЦК України.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року публічним порядком є правопорядок держави, як основоположні принципи, що складають основу існуючого у ньому строю (стосуються його незалежності, цілісності, самостійності і недоторканості загальних конституційних прав, свобод, гарантій, тощо).

Статтею 228 Цивільного України визначено коло правочинів, які є нікчемними. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року). У разі, якщо йдеться про підтвердження вини, яка повинна братися до уваги при визнанні правочинів такими, що порушують публічний порядок, як це зазначено в пункті 18 постанови, саме суд повинен визначати, які докази слід вважати достатніми для підтвердження вини в тому чи іншому випадку.

На відміну від положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, який порушує публічний порядок, відбувається, перш за все, порушення вимог актів, що визначають окремі елементи публічного порядку та регулюють публічні відносини, таких як, зокрема, Конституція України, Кримінальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення.

Віднесення правочинів, які порушують публічний порядок, до нікчемних означає безумовне позбавлення правового захисту осіб, яких цим правочином передбачалося наділити правами. Таке позбавлення диктується необхідністю збереження публічного порядку, що є важливим для суспільства в цілому.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Матеріали справи не містять доказів того, що станом на момент розгляду справи вироком суду встановлена вина сторін оскарженого договору ОСОБА_4 та/або ОСОБА_2, яка виражена в намірі незаконно заволодіти нерухомим майном позивача.

Крім цього, районний суд не врахував наступного.

За нормами ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч. 2 ст. 13 цього Кодексу, де зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Положеннями ст. 215 ЦК України встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України .

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України , якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України .

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З урахуванням наведеного, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, належним способом захисту порушеного права власності територіальної громади міста Одеси є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Оскільки Одеська міська рада (її виконавчі органи) не є стороною оскаржуваного договору купівлі-продажу, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради не може вимагати від відповідача повернення належної Одеській міськраді спірної квартири за наслідками визнання угоди недійсною.

Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з матеріалами та обставинами справи і засновані на законодавстві.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими.

Позивачем до відповідача вимоги про витребування спірного майна не заявлялися, предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна.

Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення..

При ухваленні власного рішення судова колегія виходить з того, що на стадії апеляційного розгляду, апеляційний суд позбавлений процесуальних повноважень уточнювати позовні вимоги заявлені позивачем до районного суду.

Тому апеляціна скарга розглядається в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Тому у задоволенні вимог Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_16 недійсним слід відмовити.

Вимоги про виселення в даному випадку є похідними від вимог про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним. Відмова у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру, унеможливлює задоволення вимог про виселення особи, яка проживає у даній квартирі з дозволу власника ОСОБА_2, підстави набуття якою права власності не визнані недійсним (договір купівлі-продажу) і яка відповідних вимог до особи, що проживає у її квартирі не заявляла.

Тому у задоволенні вимог Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод та виселення ОСОБА_3 з квартири № 26 в будинку № 52 пор вул. Генерала Петрова в м. Одесі слід відмовити.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради виступає у даній справі не як належний позивач, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради, яка представляє інтереси територіальної громади в межах адміністративної території міста Одеси. Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради діє на підставі затвердженого рішенням Одеської міської ради за № 4584-VI від 13.02.2014 року Положення про Малиновську району адміністрацію і виконує функції уповноваженого органу власника жилого фонду жилих і нежилих приміщень, також комунальних підприємств житлово-комунальних сервісів. До приватизації спірної квартири, дійсність якої не визнається позивачем, дана квартира належала до житлового фонду і перебувала у комунальній власності. Одеська міська рада в особі своїх виконавчих органів не позбавлена права оскаржувати правочини, які порушують її права власності на майно.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задовленню, заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, розподілу судових витрат скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог. Заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у виселенні ОСОБА_2 сторонами не оскаржено і в цій частині апеляційним судом не переглядається.

У зв`язку з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, судова колегія у відповідності до ч.5 ст. 88 ЦПК України змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні вимог відмовлено у повному обсязі сплачений позивачем за подання до суду позову в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. відшкодуванню з відповідачів на користь позивача не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2015 року - в частині задоволених вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні вимог Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відмовити у задоволенні вимог Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: В.П. Фальчук

ОСОБА_12