У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 9 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 8 лютого 2014 року, близько 1 год. 20 хв. водій ОСОБА_5, керуючи транспортним засобом - автомобілем Volkswagen Transporter, державний номерний знак НОМЕР_1, рухаючись по автодорозі М06 Крилів-Пашуки з перевищенням допустимої швидкості, у межах населеного пункту с. Черниця Корецького району Рівненської області та дії дорожнього знаку 5.45, неподалік електроопори № 48 вчинив наїзд на сина позивача - пішохода ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. У результаті дорожньо-транспортної пригоди син позивача від отриманих тілесних ушкоджень помер під час транспортування до медичного закладу.

За даним фактом слідчим відділом з розслідування ДТП СУ УМВС України в Рівненській області 8 лютого 2014 року розпочато кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000049 за ч. 2 ст. 286 КК України. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. У постанові про закриття слідчий стверджував, що відповідач хоч і допустив порушення п. 12.4 (перевищення швидкості) Правил дорожнього руху України, але це не кримінальне, а адміністративне правопорушення і воно не перебуває у причинному зв'язку з настанням тяжких наслідків (загибель людини). Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 28 квітня 2014 року постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 31 березня 2014 року скасована як незаконна, а справа направлена для подальшого розслідування.

Позивач вважає, що порушення відповідачем вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. ОСОБА_5 допустив грубі порушення вимог Правил дорожнього руху України, перебував в стані алкогольного сп'яніння, проте у матеріалах кримінального провадження відсутній акт про результати медичного обстеження, а витребуваний з Корецької районної лікарні офіційний лист-повідомлення свідчить про те, що лабораторне дослідження крові водія не проводилося.

Крім того, зазначає, що йому як батьку загиблого сина завдано моральних страждань, які полягають у душевних переживаннях, розмір яких він оцінює у 100 тис. грн, а також той факт, що його сім'ї завдано матеріальної шкоди на суму 20 865 грн, з урахуванням ст. ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та 20 865 грн на відшкодування матеріальної шкоди.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальної шкоди 20 865 грн, на відшкодування моральної шкоди 60 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 9 березня 2016 року рішення районного суду змінено в частині стягнення матеріальної шкоди та судових витрат та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 та користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальної шкоди 12 438 грн. У задоволенні решти вимог в частині стягнення матеріальної шкоди відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить змінити судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку, з урахуванням норм ст. ст. 22, 1187 ЦК України, про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено про те, що уразі, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

У п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судами правильно установлено, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди батьку загиблого ОСОБА_4 завдано моральних страждань, що полягали у фізичному болю, який останній зазнав, у зв'язку із смертю сина, в душевних стражданнях, переживаннях, що позбавило спокою, змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя та спричинило порушення нормального ритму життя, стану здоров'я.

Зменшуючи розмір матеріальної шкоди, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що витрати, понесені на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, які винний зобов'язаний відшкодувати відповідно до ст. 1201 ЦК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Рівненської області від 9 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик