АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/383/16 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства Банк Форум ( далі - ПАТ Банк Форум), який є правонаступником АКБ Форум про визнання кредитного договору № 313/08/26-EZkvW від 26 вересня 2008 року недійсним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі, позивач посилався на його незаконність і несправедливість, порушення судом норм матеріального і процесуального права. ОСОБА_1 вказує, що підстави, з яких суд виходив при ухваленні рішення, нічим не підтверджуються, а є лише припущеннями, що в силу вимог цивільного законодавства не може братись до уваги. Крім того, позивач зазначає, що у кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а банком не надавався позичальнику окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Кредитний договір, в тому числі з урахуванням змін до нього, не містить графіку платежів у розрізі сум процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань за кожним платіжним періодом. Також, деякі умови оспорюваного кредиту (п.п. 3.2.2, 3.3.8, 5.3) не відповідають встановленим нормам чинного законодавства (ч.2 ст. 1054 ЦК України та ч.10 ст. 1 ЗУ Про захист прав споживачів), при настанні яких виникають підстави для дострокового повернення споживчого кредиту та строкам дострокового повернення. Твердження суду про належне повідомлення позивача про валютні ризики є помилковим і суперечить реальним обставинам справи та жодним доказом не підтверджується, як і те, що Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не можуть слугувати для висновку про суперечність кредитного договору від 26.09.2008 року, наслідком яких є його недійсність. Окрім того, вважає, що постанови НБУ відносяться до актів цивільного законодавства, а тому повинні братись судом до уваги при вирішенні спорів щодо кредитних договорів.

В суді апеляційної інстанції позивач апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених в ній.

Відповідач просить апеляційну скаргу відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 26 вересня 2008 року між АКБ Форум (з 19.04.2010 року правонаступником якого є ПАТ Банк Форум), з однієї сторони, та фізичною особою ОСОБА_1, з іншої сторони, було укладено кредитний договір № 313/08/26-EZkvW. Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 1.3 вищезазначеного Договору банк надає позичальнику кредит у сумі 90000,00 (дев'яносто тисяч) доларів США на поточні потреби під заставу житлової нерухомості. Кредитні кошти надаються строком по 20 вересня 2018 року. За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі LIBOR+6% (9,1)% процентів річних. (а.с.6)

Згідно із п.2.3 Договору позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 750 (сімсот п'ятдесят) доларів США 00 центів на відкритий йому рахунок для погашення кредиту та процентів № 1815 в ТФ АКБ Форум.

Відповідно до п.2.7 Договору проценти за користування кредитними коштами позичальник сплачує самостійно у валюті кредиту на рахунок в Тернопільській філії АКБ Форум щомісячно, не раніше 1-го та не пізніше 10-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами. Проценти за останній місяць користування кредитними коштами сплачуються в день повернення кредиту.

Проценти за користування кредитними коштами сплачуються позичальником згідно п.2.7 Договору. Несплата позичальником процентів в терміни, встановлені в п. 2.7 Договору дати, є підставою для вимоги дострокового повернення кредитних коштів, стягнення процентів за користування кредитними коштами, неустойки та є підставою для дострокового звернення банком стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з п. 2.10 Договору, за обслуговування кредиту в перший місяць кредитування позичальник в день отримання кредиту сплачує банку комісію в розмірі 1,8% (одна ціла вісім десятих відсотка) процентів від суми кредиту (оплата здійснюється в грошовій одиниці України по курсу НБУ на день оплати), на рахунок № 1815 в ТФ АКБ Форум.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними (далі - Постанова) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст.ст. 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Конституційний Суд України в рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 по справі № 1-26/201 зазначив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги.

Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Законодавством про захист прав споживачів встановлені певні особливості договірних відносин, зокрема, і у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи договору, через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 18 вказаного Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форму його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі), з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; є) строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із п. 3.1 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що у відповідності до зазначеної норми, оспорюваний кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.

За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі під час укладання кредитного договору № 313/08/26-EZkvW від 26 вересня 2008 року досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, що стверджується п.7.2 кредитного договору, згідно якого сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобов'язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених в цьому договорі.

За користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати банку відповідну плату (відсотки) в порядку, розмірах та строки, визначені в цьому договорі; відсотки нараховуються банком щомісячно на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видання кредиту до моменту закінчення терміну. Зазначений метод передбачає поповнення кредитних коштів Банком у будь-який час, в межах встановленого ліміту і використання позичальником коштів на власний розсуд, у розмірі, який йому потрібен, на власний розсуд, що унеможливлює визначення Банком сукупної вартості кредиту.

Пунктом 2.3 кредитного договору передбачено порядок сплати процентів за користування коштами, відповідно до якого, позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 750 (сімсот п'ятдесят) доларів США 00 центів на відкритий йому рахунок для погашення кредиту та процентів № 1815 в ТФ АКБ Форум.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на його неінформованість про умови кредитування спростовуються особистим підписом на кожній сторінці кредитного договору, відсутністю застережень та зауважень. А його твердження про те, що йому Банк не надав графіку погашення процентів по кредиту, колегія не приймає до уваги, оскільки у Договорі визначається сума фактичної заборгованості, тобто розмір фактично отриманої суми кредиту, яка підлягає погашенню та на яку нараховуються відсотки до дня закінчення дії договору. Також Договором встановлено розмір щомісячного платежу, який є незмінним на протязі усього строку дії договору і складає 750 доларів США 00 центів доларів, на яку позичальник, шляхом арифметичної дії нараховує передбачений договором відсоток і сплачує його банку як платіж за користування коштами, що спростовує доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що умови кредитного договору не містять загальної суми орієнтовної сукупної вартості кредиту.

Зазначеними доказами спростовуються доводи позивача про те, що відповідач не надав йому, як споживачу, повної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, порушив норми Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року (далі Правила).

Зміст кредитного договору свідчить про дотримання банком указаної норми Правил.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач протягом тривалого часу сплачував щомісячні платежі по даному кредитному договору, куди входила і сплата процентів.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження представника ОСОБА_1 про те, що при укладенні кредитного договору його не попередили про покладені на нього валютні ризики, оскільки згідно роз'яснень, даних у п.16 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти.

Питання стабільності курсів валют законодавчо не врегульовано, а фактична зміна курсу долара США по відношенню до національної грошової одиниці України є валютним ризиком, який у даному випадку несуть обидві сторони договору, у тому числі і позивач.

Тобто, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд на підставі доказів, поданих сторонами, правильно виходив з того, що умови кредитного договору, укладені між сторонами, є такими, що відповідають вимогам закону та укладені за згодою сторін. Крім того, позичальнику було надано повну інформацію щодо кількості кредитних періодів, дат та сум платежів, залишку заборгованості, вартості послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору. Отже, підстав, передбачених ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання правочинів недійсними позивач не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), не встановлено таких доказів і судом апеляційної інстанції.

Таким чином, кредитний договір № 313/08/26-EZkvW від 26 вересня 2008 року про отримання споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного правочину та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графік погашення кредиту, а тому правові підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину відсутні. Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем не порушено прав ОСОБА_1, як споживача фінансової послуги в розрізі Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки з матеріалів справи та змісту апеляційної скарги не вбачається порушення судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_3