Справа № 344/4133/15-ц
Провадження № 22-ц/779/827/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення коштів, за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 2 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» звернувся в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення коштів.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 1 грудня 2015 року справи об'єднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 2 березня 2016 року позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено частково. Стягнуто на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № R0В від 27 квітня 2012 року в сумі 120 484,99 грн, з яких: 26 119,51 грн - поточна заборгованість за кредитом; 34 652,31 грн - заборгованість за простроченим кредитом; 5 946,73 грн - прострочена заборгованість за відсотками; 1 128,12 грн - заборгованість за відсотками; 52 638,32 грн - пеня.

В задоволенні решти позовних вимог банку та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено також питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення сторони подали апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі на рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних ПАТ «ВТБ Банк» посилається на порушення судом норм матеріального права. Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до даних правовідносин ч.2 ст. 625 ЦК України. При цьому судом не взято до уваги норми ч.1 ст.1050 ЦК , згідно якої у випадку несвоєчасного повернення суми боргу позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Не враховано судом і роз'яснення, дані в п.18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, відповідно до яких інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Та що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Аналогічного висновку дійшов також і Верховний Суд України в своїй постанові № 6-369 від 02.09. 2015 року, який є обов'язковим для всіх судів.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, також неповне з'ясування обставин, що мають значення для правильного її вирішення. Зазначає, що місцевим судом невірно визначено істотні умови кредитного договору. При цьому суд помилково вважав, що такими відповідно до ст. 1054 ЦК України є розмір та строк повернення кредиту. Однак, згідно з положеннями ст.ст. 627, 638,1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору, стороною у якому є фізична особа - споживач, є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Такими необхідними умовами (істотні умови) споживчого кредиту є досягнення у письмовій формі усіх умов передбачених ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Необґрунтованим є і висновок суду щодо надання позивачем кредитних коштів у розмірі 100 000,00 грн. При цьому судом не враховано, що кошти були перераховані не на рахунок, визначений у п. 3.9 кредитного договору, також фактично ним отримано тільки 88 010,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку. Разом з тим умовами договору не передбачено сплату банку комісійної винагороди за видачу кредиту.

Крім того, суд не дав правильної оцінки розрахунку заборгованості. Так, з долучених ним суду копій квитанцій видно, що дата та сума внесених коштів не співпадають із датою та сумою, які відображені у розрахунку позивача. А отже, наданий розрахунок містить недостовірну інформацію та не може бути належним доказом у розумінні ч.4 ст. 60 ЦПК України. У зв'язку із цим його представником заявлялись клопотання про визнання явки позивача обов'язковою, однак суд безпідставно відмовив у задоволенні цього клопотання. Не вирішено судом і клопотання про визнання розрахунків заборгованості неналежним доказом.

Також судом не взято до уваги тієї обставини, що у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» банк перед укладенням кредитного договору не надав споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування та розрахунок сукупної вартості кредиту, умови кредитного договору (графік) викладено у формі, що заборонена. Крім того, одноразова комісія у розмірі 11,9 % суперечить положенням постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року. А тому, умови договору є несправедливими, що відповідно до вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог банку відмовити у повному обсязі, зустрічний позов - задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ «ВТБ Банк» доводи своєї апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів, доводи скарги ОСОБА_2 не визнала посилаючись на обґрунтованість в цій частині висновків суду.

Представник ОСОБА_2 доводи їхньої апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів, доводи апеляційної скарги ПАТ «ВТБ Банк» не визнав.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам закону виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 27 квітня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №R0В, згідно умов якого банк надав останньому кредит в сумі 100 000,00 грн, зі сплатою 31% річних за використання кредитних коштів з кінцевим терміном повернення - 27 квітня 2016 року (а.с.10-13, 108-116 т.1).

Кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, операції за якими можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, НОМЕР_1 у Відділенні «Станіславське» ПАТ «ВТБ Банк» (далі - картковий рахунок) (п.3.9).

П.п.3.4., 3.5. договору сторонами обумовлено спосіб повернення кредиту та процентів - щомісячно, відповідно до графіка повернення і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг. Датою списання банком платежів визначено 28 число кожного місяця.

Також пунктом 7.1. договору сторони передбачили відповідальність позичальника у разі прострочення ним зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору. Зокрема, позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню за кожний день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов'язань за кожний день прострочки.

Крім того, як вбачається зі змісту пункту 3.13. договору у рамках цього договору позичальнику надаються банківські та супутні послуги, які сплачуються позичальником відповідно до детального розпису, що міститься у графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг (далі графік).

Також, згідно п. 2.8. Інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, про ознайомлення з якою свідчить підпис позичальника в день отримання кредитних коштів, сплачується комісія за безготівкове поповнення поточного рахунку позичальника, операції за якими можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, в розмірі 11,99 % від суми кредиту (а.с.15 т.1).

З'ясовано, що банк виконав свої зобов'язання за договором, надав відповідачу кредит у сумі 100 000,00 грн. Наведена обставина підтверджується меморіальним ордером №46555 від 27 квітня 2012 року та випискою по рахунку приватного клієнта. При цьому у меморіальному ордері призначення платежу зазначено - надання кредиту згідно кредитного договору №R0В від 27.04.2012 на картковий рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_2 (а.с.18,120,124 т.1).

Відтак, посилання апелянта про ненадання йому позивачем кредитних коштів в зазначеному вище розмірі є голослівними та не заслуговують на увагу.

В силу ст.ст. 526,1049,1054,1050 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, а також проценти та неустойку.

Згідно вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Як передбачено пунктом 5.2.1. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди у випадках, визначених цим договором або чинним законодавством України, в тому числі невиконання (неналежне виконання) зобов'язань щодо сплати платежів, а також комісійної винагороди, неустойки тощо, передбачених умовами договору, затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів по кредиту щонайменше на один календарний місяць. Банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення або у інші строки, передбачені умовами цього договору.

З матеріалів справи видно, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого банк заявив про зміну термінів повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами в сторону їх зменшення, направивши 05.08.2014 року позичальнику відповідну вимогу (а.с.20 т.1).

А враховуючи невиконання боржником такої вимоги в добровільному порядку банк вправі був звернутися до суду за захистом порушеного права.

Згідно наданого розрахунку банку станом на 18 вересня 2015 року заборгованість позичальника складає 135 743,58 грн. З них: 26 119,51 грн - поточна заборгованість за кредитом; 34 652,31 грн - заборгованість за простроченим кредитом; 12 129,13 грн - інфляційні втрати; 735,08 грн - 3% річних; 5 946,73 грн - прострочена заборгованість за відсотками; 1 128,12 грн - заборгованість за нарахованими процентами, 130,21 грн - 3% річних; 2 264,18 грн - інфляційні втрати; 52 638,32 грн - пеня (а.с.187,188,189,190 т.1).

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 неналежно виконував свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим допустив заборгованість. При цьому вважав, що на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту та відсотками, а також пеню. Що стосується стягнення інфляційних втрат та 3% річних, то підстави для їх стягнення, на переконання суду, відсутні, оскільки у спірному кредитному договорі передбачено розмір відсотків річних, а також відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне повернення грошових коштів. А відтак, у випадку застосування ч.2 ст. 625 ЦК України матиме місце подвійна відповідальність позичальника за невиконання умов кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для застосування до даних правовідносин положення ч. 2 ст. 625 ЦК України з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Разом з тим, як передбачено ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В даному випадку, встановлених кредитним договором.

Неспроможними є і посилання апелянта на правовий висновок Верховного Суду України, що міститься в постанові № 6-369 від 02.09.2015 року, оскільки він стосується застосування судами одних і тих самих норм матеріального права не у подібних правовідносинах.

Водночас, в ході розгляду справи відповідачем та його довірителем не представлено як місцевому, так і апеляційному суду належних та допустимих доказів на спростування суми заборгованості по тілу кредиту, відсотках та пені.

Доводи апелянта щодо невідповідності даних розрахунку сумам та датам погашень по кредиту, що на його переконання підтверджуються представленими ним платіжними квитанціями, є надуманими, а тому не можуть бути прийняті до уваги. Такі містять як дату здійснення платежу, так і дату валютування (а.с. 156-170 т.1), що повністю відповідає даним, відображеним у виписці по особовому рахунку боржника (а.с.17-57 т.2).

Що стосується зустрічного позову, то судом встановлено наступне.

В силу ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, як передбачено ч. 1 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставами визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є включення у договори з споживачем умов, які є несправедливими, тобто таких, що всупереч принципу добросовісності мають наслідком дисбаланс договірних прав та обов'язків між сторонами.

Права споживача в разі отримання ним продукції в кредит передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається із матеріалів справи перед укладенням договору ОСОБА_2 ознайомився з умовами надання кредиту та отримав один екземпляр інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с.99-100 т.1).

Крім того, підписанням договору позичальник підтвердив, що він перед укладенням цього договору письмово ознайомлений з інформацією про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування. Відповідно позичальник цим підтвердив свою згоду із зазначеними діючими умовами ( п. 3.12 кредитного договору).

Також з'ясовано, що при укладені спірного договору сторони узгодили всі його істотні умови, в договорі зазначені: мета надання кредиту та форма його забезпечення, сума кредиту, строк кредитування, процентна ставка, спосіб повернення кредиту та процентів, дата списання банком платежів, рахунок для сплати платежів, комісійна винагорода, порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом, повернення кредиту, права та обов`язки сторін, запевнення та гарантії, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів тощо.

Враховуючи вищенаведені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що при укладенні кредитного договору сторони були ознайомлені з його змістом, ними досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору, положення договору не створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. А відповідно обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» та ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 2 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський