УХВАЛА

іменем україни

26 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання шлюбу недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що протягом 2006 - 2012 років вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1. Відповідач проживав однією сім'єю із ОСОБА_6 (її сестрою). 27 жовтня 2009 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб. Вказувала на те, що вона погодилась укласти шлюб з відповідачем, оскільки він пообіцяв їй посприяти в отриманні квартири. Після реєстрації шлюбу вона надала згоду на реєстрацію у своїй квартирі відповідача та його сина - ОСОБА_7 Квартира АДРЕСА_1 була приватизована в рівних частках на неї та ОСОБА_7, а рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 грудня 2011 року за відповідачем було визнано право власності на 1/4 частину вказаної квартири. 5 травня 2011 року шлюб між ними було розірвано.

Зазначала, що вони не мали наміру створювати сім'ю, разом не проживали та не мали спільного бюджету, бажання створити сім'ю не виникло у них і після реєстрації шлюбу.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 просила визнати недійсним шлюб, укладений між нею та ОСОБА_4 та зареєстрований 27 жовтня 2009 року.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 27 жовтня 2009 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що за час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_3 перебувала в залежності від неконтрольованого вживання алкоголю, проживала в малопристосованому житлі - квартирі АДРЕСА_1, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5, та погодилась укласти шлюб з відповідачем ОСОБА_4 - колишнім чоловіком рідної сестри, оскільки той пообіцяв їй посприяти в отриманні однокімнатної квартири із зручностями. Сторони до реєстрації шлюбу не мали намір створювати сім'ю, разом не мешкали та не мали спільного бюджету, бажання створити сім'ї не виникло у сторін і після реєстрації шлюбу, що відповідно до положень ст. 40 СК України, є підставою для визнання шлюбу недійсним за рішенням суду.

Апеляційний суд погодився з таким висновком районного суду, зазначивши, що обидві сторони - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім'ю. Шлюб було укладено з метою отримання нової квартири, а не створення сім'ї.

З таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 27 жовтня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції. 5 травня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано за спільною заявою подружжя від 1 квітня 2011 року у порядку, визначеному ст. 106 СК України.

Також встановлено, що за час спільного проживання відповідно до рішення Деснянської у м. Чернігові ради від 2 березня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (сину відповідача) безоплатно передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 грудня 2011 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки комунального підприємства «Деснянське» у квартирі АДРЕСА_1, крім ОСОБА_3, був зареєстрований ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1, та його син - ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16 листопада 2004 року № 259 було дозволено будівельні роботи згідно з розробленою проектно-кошторисною документацією в кварталі вулиць Шевченка - О. Молодчого. Виходячи з вказаного рішення ради планувався знос будинків № 1-5 по вул. О. Молодчого у м. Чернігів та відповідно до листа адресованого начальнику Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області було заборонено реєстрацію (прописку) громадян у вказаних будинках.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз'яснено, що при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов'язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК України). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю.

Причому відсутність мети щодо створення сім'ї може стосуватися як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім'ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім'ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім'ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об'єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з'явився намір створити сім'ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо.

Таким чином, шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім'ю. Однак не може бути визнаний шлюб фіктивним, коли особи, що зареєстрували такий шлюб, згодом фактично створили сім'ю, яка відповідає всім її вимогам.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди на зазначені норми права уваги не звернули; не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору; не перевірили та не надали належної правової оцінки доводам відповідача ОСОБА_4 про те, що метою реєстрації шлюбу між ним та позивачкою був намір створення сім'ї, вони мали спільний бюджет та проживали разом у квартирі АДРЕСА_1, а у нього не було наміру створювати фіктивний шлюб.

Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували, що позов про визнання шлюбу недійсним було подано ОСОБА_3 через 5 років після розірвання шлюбу.

Отже, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик