Великоолександрівський районний суд Херсонської області
Справа № 650/282/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі:

головуючого судді - Дічакової Т.І.

за участю секретаря Біловол Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.В.Олександрівка справу за позовом

ОСОБА_1 до СТОВ «Перше травня», голови СТОВ «Перше травня» ОСОБА_2 про зобов»язання забезпечення роботою і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СТОВ «Перше травня» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу посилаючись на те, що він був прийнятий згідно поданої ним 14.07.06р. заяви на роботу до відповідача скиртувальником з 15 по 20 липня 2006 року. Фактично він пропрацював більше, але в подальшому до роботи його не допускали; відсутність наказу про його звільнення позбавило права на отримання ним державних соціальних гарантій на випадок безробіття, а також додатково права на працю. Він до цього часу перебуває в трудових відносинах з СТОВ «Перше травня» через відсутність наказу про звільнення перебуває у вимушеному прогулі з вини відповідача у зв»язку з простоєм; йому незаконно затримали видачу належно оформленої трудової книжки. Діями відповідача йому завдано моральної шкоди. Відсутність роботи і заробітку призвело до розпаду його сім»ї; утримання його у СТОВ «Перше травня» без забезпечення роботою або звільнення у відповідності до законодавства України вплинуло на неможливість отримання ним державних соціальних гарантій у формі допомоги по безробіттю а також інших допомог як особі, яка шукає роботу. Виходячи з викладеного за 115 місяців (з 1 серпня 2006р.) згідно поданих розрахунків за час вимушеного простою підлягає стягненню 105654,90грн., за затримку видачі належно оформленої трудової книжки 158470грн., за моральну шкоду 158470грн.

Впослідуючому представник позивача та позивач уточнювали та збільшували позовні вимоги шляхом подачі заяв (а.с.58, 106, 108, 184, заява № 23) і просили визнати недійсною заяву від 14.07.2006р. оскільки вона написана від імені ОСОБА_1 іншою особою без його відома, заяву від 19.07.2005р. та 18.01.2006р. без підпису ОСОБА_1 і також написаних невідомою особою, визнати незаконними наказ № 37 від 15.07.2005р., № 05від 20.01.2006р., № 14 від 28.02.2006р., № 14/1 від 04.03.2006р., № 31 від 03.05.2006р., № 47/1 від 15.07.2006р. стосовно ОСОБА_1, що не відповідають чинному трудовому законодавству; поновити ОСОБА_1 на посаді охоронника у СТОВ «Перше травня», пізніше уточнивши в заяві № 23 поновити на альтернативній посаді різноробочого-охоронника, зобов»язати голову СТОВ ОСОБА_2 постановити наказ про його поновлення на даній посаді та зобов»язати його виконати судові рішення, які можуть бути постановлені на користь ОСОБА_1 у випадку задоволення будь-якої позовної вимоги ОСОБА_1 по даній справі; стягнути з СТОВ «Перше травня» на користь ОСОБА_1 105645,90грн. за час вимушеного прогулу у зв»язку з простоєм не з вини позивача; 158470грн. за затримку видачі належно оформленої трудової книжки; 158470грн. моральної шкоди, винести окрему ухвалу стосовно ОСОБА_2

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову, пояснив, що заяви ОСОБА_1 від 19.07.05р. та 18.01.06р. про прийом на роботу не містять його підпису, обидві заяви а також заява від 14.07.06р. написані сторонньою особою, в заяві від 14.07.06р. підроблено підпис позивача. З наказами про прийняття на роботу та звільнення його не ознайомили. Прийняття на роботу ОСОБА_1 пастухом з 19 липня по 09 серпня 2005р. проведене одним наказом № 37 і згідно нього позивач працював не з 19 а з 15 липня, тобто запис у трудовій книжці не відповідає дійсності. Наказом № 05від 20.01.06р. ОСОБА_1 прийнятий на роботу охоронником, а 28.02.2006р. наказом № 14 за відсутності договору і його заяви був звільнений, тобто звільнений без його відома. Наказом № 14/1 від 04.03.06р. ОСОБА_1 був прийнятий до СТОВ «Перше травня» охоронцем, звільнений за закінченням строку договору, але він ніякого договору не укладав, крім того звільнений у святковий день 01 травня який є вихідним, а наказ видано 03 травня, тобто ОСОБА_1 ще працював два дні, які йому не було зараховано і оплачено.

Наказ № 47/1 від 15.07.2006р. вказує про прийняття скиртувальником але не містить даних про звільнення ОСОБА_1, іншого наказу про звільнення його з цієї роботи немає. Тобто відсутні докази розірвання трудових відносин між ним та СТОВ. В 2015р. він намагався стати на облік в РЦЗ, але йому в цьому відмовили вказавши, що відсутній запис про його звільнення. Скиртувальником він працював більше 6 днів, згідно табелю виходив на роботу і 30 липня. Тобто,трудові відносини продовжувались, але ОСОБА_1 не допускали до роботи.

Після роботи скиртувальником він підходив до керівника СТОВ з приводу роботи, той обіцяв взяти охоронцем. Пізніше він ще підходив, просив любу іншу роботу, але йому відмовив керівник і він почав шукати собі іншу роботу працював у фізичних осіб, на заробітках. Його трудова книжка з 2005 року знаходилась на підприємстві, але її втратили. В кінці 2014р. чи на початку 2015р. він звернувся у відділ кадрів за трудовою книжкою бо з нього було стягнуто аліменти на утримання дітей і виникла необхідність стати на облік до районного центру зайнятості. Йому сказали купити трудову книжку, що він і зробив, і внесли записи. Оскільки був відсутній запис про звільнення, він звернувся до керівника СТОВ ОСОБА_2, який викликав завідуючу кадрами, у них виник спір, а він взяв трудову книжку і пішов додому після чого поїхав на роботу. Місяці через 2 він звертався до ОСОБА_2 з приводу роботи, але йому відмовили. Він нікуди зі скаргами не звертався, мав надію, що його візьмуть на роботу в СТОВ «Перше травня».

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, пояснила, що ОСОБА_1 написав заяву в липні 2006р. на підставі якої видано наказ про прийняття його на роботу скиртувальником. Він пропрацював 6 днів і з ним провели розрахунок, більше він на підприємстві не працював, не приходив і не продовжував трудові відносини. Він звернувся вже на початку 2015 року у відділ кадрів, пояснив, що втратив свою трудову книжку і просив в новий бланк трудової книжки внести записи про його роботу. Йому заповнили трудову книжку і більше ОСОБА_1 в товариство не звертався, претензій з приводу невнесення чи неналежного внесення записів про роботу не було. Письмово про існування простою не повідомляв, не вимагав його оформлення. Будь-які правові підстави для поновлення ОСОБА_3 на посаді охоронника та видачі відповідного наказу відсутні оскільки він приймався на цю посаду на підставі його заяв тимчасово на період відпусток охоронників і звільнявся згідно наказів про звільнення у зв»язку з закінченням строку договорів. Пастухом він також приймався тимчасово. З наказами про звільнення ОСОБА_1 ознайомлений під підпис, що підтверджується даними його особової картки. Посади різноробочого-охоронника СТОВ не мало і не має. ОСОБА_1 ніколи не працював різноробочим а працював на посадах, визначених класифікатором. Він працював охоронником, був звільнений 1 травня в останній його робочий день, бо охоронники працюють і у вихідні і у святкові дні. Просить врахувати закінчення строків позовної давності, у питаннях звільнення одномісячний строк з дня видачі трудової книжки, інший трудовий спір тримісячний строк з моменту, коли особа дізналась про порушення свого права.

Третя особа а потім відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, пояснив, що у 2006р. ОСОБА_1 був прийнятий в СТОВ на скиртування соломи згідно договору на певний строк. Крім нього в бригаді було ще 3 особи. На зборах визначились із об»ємом роботи, строками, оплатою. Бригада зажадала, щоб оплата проводилась в натуральній формі, бо на той час були перебої в виплаті заробітної плати. Питання про умови оплати праці за скиртування було винесено на правління, затверджено. Було видано наказ про роботу. По закінченню цієї роботи ОСОБА_1 в трудових відносинах з СТОВ «Перше травня» не перебував, він працював десь на заробітках і з питань працевлаштування до нього не звертався. В 2010р. ОСОБА_1 в складі бригади ОСОБА_4 працював на ремонтних роботах в СТОВ, але тоді бригаду набирав ОСОБА_4 і в якості кого той у нього працював йому невідомо, він мав відносини лише з ОСОБА_4.

Вислухавши представників сторін та ОСОБА_2, свідків, дослідивши подані матеріали і їх оригінали суд приймає до уваги слідуюче.

З записів у трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с.5) вбачається, що він працював тимчасово та приймався на роботу в СТОВ «Перше травня» на певний строк протягом 2005-2006 років.

В позовній заяві позивач та представник позивача в судовому засіданні стверджують і доводять, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з СТОВ «Перше травня» і до цього часу не звільнений, тобто перебуває у трудових відносинах з відповідачем і разом з тим ставить питання про поновлення на роботі, але поновити особу згідно закону можливо лише при незаконному звільненні з роботи або незаконному переведенні на іншу роботу ст.235 КЗпП України.

Згідно Закону поновити особу можливо лише на тій посаді, яку вона займала при звільненні. Остання посада, яку мав ОСОБА_1 в СТОВ, скиртувальник на певний період, тимчасово, а поновити ОСОБА_1 представник просить на посаді різноробочого-охоронця, як альтернативній посаді, але на ній позивач ніколи не працював, що вбачається з поданих матеріалів наказів, записів в трудовій книжці.

Доводячи перебування ОСОБА_1 на даний час у трудових відносинах з СТОВ в додаткових заявах представник позивача ставить питання про визнання недійсними заяв про прийом на роботу та наказів про прийняття та звільнення з роботи ОСОБА_3

Вимога про визнання недійсними заяв про прийняття на роботу є безпідставною оскільки вони не порушують прав позивача бо фактично ОСОБА_1 на роботу виходив, був допущений до роботи, з ним проведено розрахунок, що не заперечував представник позивача. Представник позивача вважає заяви незаконними, оскільки вони написані сторонньою особою, ОСОБА_1 їх не підписував і не просив прийняти на роботу на таких умовах. Разом з тим в позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що був прийнятий на роботу на підставі поданої ним заяви 14.07.2014р. на строк з 15 по 20 липня. Однак в заяві № 14 він стверджує, що не писав заяву від 14.07.2006р. В судовому засіданні представник позивача стверджував, що дійсну заяву ОСОБА_1 втрачено в СТОВ і неможливо встановити на яких умовах той просив прийняти його на роботу. Суду не надано доказів, що ОСОБА_1 просив прийняти його на іншу роботу, ніж та, яку він виконував і на інших умовах, ніж він працював. Надання йому саме даного виду роботи він ніде не оспорював. Позивач сам не пам»ятає заяви якого змісту він писав до СТОВ «Перше травня» бо представник позивача, посилаючись на слова ОСОБА_1, пояснив, що заяву якого змісту і коли той писав він не пам»ятає. Тому твердження про те, що можливо позивач просив надати іншу роботу і на інших умовах (постійну роботу) і тому прийняття його на тимчасові роботи є порушенням закону є лише припущенням. Зі змісту заяви № 14 (а.с.106) можна зрозуміти лише те, що жодної заяви на звільнення у 2005-2006 роках ОСОБА_1 не писав.

Оскільки позивач допускався відповідачем до роботи, слід вважати, що між роботодавцем та працівником укладалися трудові договори в усній формі. Видання наказу лише фіксує досягнуту усну домовленість, це є етапом оформлення трудового договору. Згідно наказів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, ОСОБА_1 приймався на роботу (а.с.141-146) тимчасово, на певний строк.

З особової картки (а.с.120) вбачається, що про свою тимчасову роботу пастуха та охоронника ОСОБА_1 ознайомлювався під підпис. Що в особовій картці не його підпис, належних доказів позивачем і його представником не було подано. Представник позивача вказував, що підпис в особовій картці не належить ОСОБА_1, однак належних доказів з цього питання не надав, посилався на те, що різницю видно візуально, коли порівняти почерк і підпис ОСОБА_1 в позовній заяві, заяві № 14 і дані підписи. Представник позивача, даючи пояснення, зазначав посилаючись на слова ОСОБА_1, що його то приймали на роботу, то звільняли, тобто він знав про свої звільнення і в разі незгоди міг в передбаченому законом порядку звернутись до суду. Крім того, в грудні 2014р. ОСОБА_1 було видано довідку СТОВ «Перше травня», що підтверджувала періоди його роботи у відповідача, підстави прийняття та звільнення, а у січні 2015р. на що вказував представник позивача та представник відповідача, свідок ОСОБА_5 до його трудової книжки внесли записи про роботу у відповідача і з нею ОСОБА_1 пішов до центру зайнятості. Тобто, позивач мав на руках офіційний документ, всі необхідні дані і в разі незгоди з записами мав реальну можливість на захист своїх прав, але до суду не звертався. Тим більше тоді, коли з його слів, його не поставили на облік в РЦЗ через неправильний запис липня 2006 року. Однак, з пояснень представника позивача, ОСОБА_1 поїхав на роботу і після повернення нікуди не звертався, мав надію, що його візьмуть на роботу в СТОВ. Тобто, суду не було надано підтвердження того, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин. Посилання на перешкоди з боку керівника СТОВ суд вважає надуманими, оскільки основний документ трудова книжка з відповідними записами про період роботи, підстави внесення записів була на руках позивача.

Звільнення за закінченням строку є підставою припинення трудового договору крім випадків, коли трудові відносини фактично продовжуються і жодна із сторін не вимагає їх припинення. Суду не було надано доказів того, що ОСОБА_1 продовжував працювати по закінченню строку трудового договору у 2006р., а також, що він виходив працювати але його не допускали до роботи.

Порушення оформлення звільнення не робить звільнення неправомірним і не тягне за собою поновлення на роботі. По закінченню роботи скиртувальника ОСОБА_1 працював на різних роботах у фізичних осіб. Даний склад суду розглядав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_6 про стягнення невиплаченої заробітної плати і зобовязання укласти трудовий договір про яку згадав його представник в ході розгляду даного позову. В судовому засіданні в цій цивільній справі ОСОБА_1 та його представник доводили, що ОСОБА_1 працював у ПП Сіряк з травня 2010р. по вересень 2014р., але рішенням було встановлено, що в цей період особа працювала і у інших фізичних осіб, на заробітках в Криму та інших містах України. Про перебування ОСОБА_1 на заробітках та іншу роботу після його роботи в якості скиртувальника говорив в судовому засіданні і представник ОСОБА_1 тобто, що невидача трудової книжки завадила йому працевлаштуватись і мав місце вимушений прогул доказів не надано.

Представник позивача доводив, що після закінчення строку трудового договору ОСОБА_1, продовжував працювати, тобто його повинні були прийняти на роботу на невизначений строк і посилався на наряд № 6 (а.с.121) де ніби-то є дані про роботу ОСОБА_1 30 липня. Однак з даних наряду вбачається, що в чисельнику і знаменнику вказано дні місяця до 31. Так само в чисельнику і знаменнику відмічено години, які відпрацьовано і 7 годин відноситься до дати 15 липня, за липень відпрацьовано 6 днів, що підтверджується трудовою книжкою, даними розрахунково-платіжної відомості, відомостями ПФУ про застраховану особу (а.с.6, 52), формою 1-ДФ. Показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, які вказували різні строки роботи на скиртуванні, що нічим не підтверджено, не спростовують офіційних даних з різних джерел.

Позивач ставить питання про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, викликаного його простоєм.

Стаття 34 КЗпП України передбачає, що простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно ст.113 ч.2 КЗпП України про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб.

Жодного доказу в судовому засіданні не було надано на підтвердження того, що в СТОВ «Перше травня» зупинялась робота з підстав, визначених законом для визнання зупинення простоєм а також, що ОСОБА_1 повідомляв передбачених законом осіб про початок простою.

Стосовно стягнення за затримку видачі належно оформленої трудової книжки встановлено слідуюче.

Стаття 235 ч.4 КЗпП України передбачає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Тобто, мова йде за затримку видачі трудової книжки, а позивач і його представник пов»язують стягнення з затримкою видачі належно оформленої трудової книжки, тобто з обставиною, яка не передбачена законом.

Крім того, як встановлено при огляді книги обліку трудових книжок в СТОВ «Перше травня» трудова книжка ОСОБА_1 в період його роботи у відповідача в 2005 та 2006 роках на підприємство не здавалась. Тому твердження представника позивача про те, що його трудова книжка була втрачена підприємством і тому не була видана позивачу не відповідає дійсності. Свідок ОСОБА_5 також підтвердила, що ОСОБА_1 в період роботи в СТОВ свою трудову книжку не надавав у відділ кадрів. Після роботи скиртувальником у липні 2006 року ОСОБА_1 в господарстві не працював і не звертався з приводу роботи. Він з»явився в господарстві в грудні 2014р. і попросив довідку про період своєї роботи в СТОВ, яку вона йому видала. Потім він у січні 2015 року приніс новий бланк трудової книжки і попросив заповнити її бо необхідно було подати в районний центр зайнятості, що вона і зробила. Після цього він більше не звертався з питань записів у трудовій книжці.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також підтвердили, що в середині січня 2015р. ОСОБА_1 приходив у відділ кадрів, приносив трудову книжку, щоб йому заповнили для районного центру зайнятості.

Не надано суду доказів існування підстав, передбачених ст.237-1 КЗпП України, тобто заподіяння моральної шкоди позивачу.

В трудовому законодавстві строк позовної давності підлягає застосуванню судом незалежно від заяви сторони по справі про що зазначає в своїй практиці Верховний Суд України. В даній цивільній справі на пропуск позивачем строку позовної давності звернула увагу представник відповідача (а.с.82, 164) і представник позивача (а.с.53) в заяві № 2 просив поновлювати будь-який пропущений термін звернення до суду ОСОБА_1 на захист своїх порушених трудових прав зважаючи, що за перешкодами, які вчиняються керівництвом СТОВ «Перше травня» позивач не зміг би довести правомірність своїх звернень до суду.

Стаття 233 КЗпП України передбачає, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня видачі трудової книжки. З питання стягнення моральної шкоди також застосовується тримісячний строк позовної давності. В судовому засіданні не було встановлено, що строки звернення до суду за захистом своїх трудових прав ОСОБА_1 пропустив з поважних причин.

Представник позивача надав суду заяву № 20 (а.с.172) на збільшення позовних вимог, але суд відмовив в прийнятті до розгляду вимог даної заяви оскільки вона містить інший предмет позову і повинна бути поданою до початку розгляду справи по суті, а не майже в кінці слухання. У зв»язку з відмовою представника позивача отримати заяву та матеріали, вона була долучена до матеріалів справи.

Вимога про винесення окремої ухвали не є позовною вимогою.

В силу того, що суд прийшов до висновку про відмову в поновленні ОСОБА_1 на роботі, не підлягає задоволенню вимога про зобов»язання ОСОБА_2 видати наказ про поновлення.

Керуючись ст.6, 10, 11 ЦПК України, в силу ст.21, 23, 24, 97, 233, 237-1, 235 КЗпП України суд,-

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

На рішення може бути подано апеляцію до Херсонського апеляційного суду через місцевий суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Дічакова Т.І.