Справа № 192/2068/15-ц
Провадження № 2/192/85/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" травня 2016 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Щербини Н. О.,

за участю секретаря судового засідання - Сербіної Л. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, власницею якого вона є.

На обґрунтування свого позову посилається на те, що 03 листопада 2015 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а відповідач ОСОБА_2 самоправно зайняв вказану нерухомість та займає її без відповідних правових підстав. На вимогу позивачки щодо звільнення будинку в строк до 15 вересня 2015 року, відповідач не реагує і продовжує там перебувати. Свою незгоду щодо звільнення будинку відповідач мотивує тим, що між ним та нині померлим ОСОБА_3, спадкоємицею якого є позивачка, існувала домовленість про продаж спірного будинку. На виконання такої домовленості відповідач сплатив померлому 3 150 гривень в якості задатку.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач продовжує наполягати на своїх правах на будинок, не бажає добровільно виселятися, надає позивачці листи з претензіями, чим створює перешкоди у користуванні спадковим майном. Тому з посиланням на ст. 386,391 ЦК України, ст. 116,155 ЖК України змушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні її власністю шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

В судових засідання позивач, яка була допитана в якості свідка з її згоди, пояснила суду, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_4, яка була власницею спірного житлового будинку. Разом з матір'ю в будинку був зареєстрований рідний брат позивачки - ОСОБА_3, який прийняв спадщину після смерті матері, проте не оформив свої спадкові права. ОСОБА_1 в якості свідка повідомила, що її брат вирішив продати будинок за 8 000 доларів США та знайшов покупця в особі відповідача, який погодився на покупку та дав 3 150 гривень в якості задатку, які позивачка та її брат поділили між собою, а відповідач з 10 травня 2013 року вселився у спірний будинок і почав користуватися ним. Пізніше позивач отримала ще 1 500 гривень від відповідача в якості завдатку. Будь-яких договорів між позивачем, її братом та відповідачем не укладалося, а ОСОБА_2 просив документи для оформлення спадкових прав її брата, у якого не було паспорта громадянина України, у зв'язку з чим відповідач не зміг допомогти оформити свідоцтво про право на спадщину на ім'я брата позивачки. Після смерті брата - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, в квітні 2015 року позивачка звернулася до нотаріуса для оформлення свідоцтва про право на спадщину після його смерті та зверталася до відповідача з вимогою звільнити будинок, пропонувала звільнити його в строк до 15 вересня 2015 року. Вважає, що відповідач самоправно займає будинок з дня смерті брата, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки вона не може ще з травня 2013 року попасти до будинку, користуватися ним та земельною ділянкою. На даний час в будинку знаходяться особисті речі позивача, вночі в будинку горить світло, а сусіди говорять, що відповідач користується будинком та прилеглою земельною ділянкою. Позивачка вважає, що оскільки відповідач самоправно вселився в будинок, на даний час не бажає купити у неї спірну нерухомість, зберігає свої речі у будинку, обробляє земельну ділянку, то такими діями він чинить їй перешкоди у користуванні її власністю. У зв'язку з чим просила позов задовольнити.

Представник позивачки - ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності від 09 грудня 2015 року (а.с.7), в судових засіданнях позов підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві та просив його задовольнити, оскільки позивач є законним власником спірного нерухомого майна, яке відповідач самоправно зайняв та користується ним, про що свідчать докази, надані до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_2, який про час та місце розгляду справи був повідомлений за зареєстрованим місцем свого проживання (а.с.36), звідки повістка про виклик до суду повернулася з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.92-94), в судове засідання не з'явився. Проте в судове засідання з'явився його повноважний представник - ОСОБА_6, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 08 лютого 2016 року (а.с.52) з усіма правами сторони у справі, у зв'язку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи без участі відповідача.

Представник відповідача - ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на те, що позивач не є законним власником спірного будинку, оскільки свідоцтво про право на спадщину було видано їй з істотними порушеннями, а на даний час відповідач оспорює його. Вважає, що оскільки померлий брат позивачки не оформив своїх спадкових прав після смерті матері, а саме не зареєстрував своє право власності у встановленому порядку, то нотаріус не мала права видавати позивачці свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3, оскільки останній не набув прав на таке спадкове майно. В судовому засіданні 18 травня 2016 року представник відповідача посилалася на те, що у спірному будинку немає умов для проживання, оскільки там відсутні опалення, газ, вода, а електропостачання було відімкнене та було відсутнє до 26 березня 2014 року і підключене в цей день за грошові кошти відповідача в розмірі 1 030 гривень. В період з 10 травня 2013 року по даний час комунальні послуги в спірному будинку оплачує відповідач. В своїх поясненнях та в письмових поясненнях (а.с.69-74), представник відповідача не заперечувала проти того, що спірним будинком з травня 2013 року користується відповідач, а позивач в грудні 2014 року, в березні та вересні 2015 року вимагає звільнити будинок, проте вважала, що оскільки він сплатив позивачці та її померлому брату завдаток за купівлю будинку в розмірі 9 650 гривень, з яких 247 доларів США отримала особисто позивачка, то має право на купівлю будинку, але не бажає це робити зараз, оскільки позивач не має законних документів на будинок. Вважає, що нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину з порушенням вимог законодавства, а позивач повинна в судовому порядку довести та оформити своє право власності. Також представник відповідача пояснила, що відповідач став користуватися будинком з усного дозволу позивачки, яка самостійно передала йому ключі від будинку. В спірному будинку відповідач не проживає постійно, проте використовує його як дачний будинок, він самостійно змінив там два замки на дверях. Вважає, що вимоги позивачки є необґрунтованими. Представник відповідача не приймала участі в судових дебатах, оскільки залишила залу судового засідання на вказаній стадії.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх в сукупності, приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказаним правом скористалась позивачка ОСОБА_1

У судовому засіданні встановлено, що позивач є власником жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 03 листопада 2015 року (а.с.11) та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.12).

Суд вважає, що правовідносини сторін у справі регулюються нормами ст.ст. 317, 319,391 ЦК України, відповідно до яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Представником відповідача ОСОБА_2 не було надано суду доказів визнання недійсним або скасування у встановленому законом порядку свідоцтва про право на спадщину, яке видане на ім'я ОСОБА_1, а тому суд виходить з того, що остання є законним власником спірного нерухомого майна. З урахуванням вказаного суд не приймає посилання представника відповідача щодо правомірності користування ОСОБА_2 спірним будинком на тій підставі, що позивач оформила своє право власності з порушенням законодавства, оскільки доказів такого порушення суду надано не було, а свідоцтво про право на спадщину та державна реєстрація права власності ОСОБА_1 не скасовані, що свідчить про правомірність вимог щодо захисту її права шляхом усунення перешкод у користуванні майном.

Під час розгляду справи судом також було встановлено та не оспорювалося і не спростовувалося представником відповідача, що з травня 2013 року відповідач зайняв спірний будинок з усної згоди позивачки, користується ним і на день розгляду справи, сплачує комунальні послуги, що також підтверджується відповідними квитанціями (а.с.103-108), а позивач зверталася до нього з вимогою про звільнення будинку як до, так і після оформлення своїх спадкових прав на вказане нерухоме майно.

Крім того, судом було встановлено, що на час розгляду справи відповідач не звільнив спірний житловий будинок, продовжує користуватися ним та прилеглою земельною ділянкою, що також не оспорювалося представником відповідача та підтверджується матеріалами справи (а.с.69-74,96), а відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами у справі не підлягають доказуванню.

Під час судового засідання було з'ясовано, що позивач ОСОБА_1 зверталася до відповідача ОСОБА_2 з письмовою вимогою про звільнення будинку в строк до 15 вересня 2015 року (а.с.18), яка була отримана ним (а.с.17), проте залишена без задоволення, а також що відповідач станом на 02 травня 2016 року самоправно займає спірне майно, відмовляється купувати його у позивачки (а.с.95,96), що свідчить про порушення прав позивачки як власниці житлового будинку, оскільки остання позбавлена права користування, розпорядження спірним будинком, що є невід'ємною складовою права власності.

Судом було встановлено, що між позивачкою, її померлим братом, після якого вона успадкувала нерухоме майно та між відповідачем дійсно існувала усна домовленість про можливе укладання в майбутньому договору купівлі-продажу спірного будинку, у зв'язку з чим відповідачем було сплачено в якості задатку грошові кошти, які позивач та її брат поділили між собою. Проте між сторонами попередній договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку не укладався, як не укладалися і будь-які інші договори на підставі яких відповідач мав би право користування спірним будинком на час розгляду справи в суді, а передання ключів від будинку не може свідчити про існування правових підстав для користування спірним майном.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинене у випадках, встановлених законом.

Протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року у статті 1 говорить про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенція про захист прав людини та основних свобод підкреслює право володіння майном, яке включає в себе поняття користування та розпорядження майном. Проте на думку ЄСПЛ існує ще і четверта складова права власності - мирне насолодження власністю, тобто право отримання задоволення від того, що особа володіє майном.

Дослідженими в судовому засіданні доказами достовірно встановлено, що відповідач без наявності правих підстав зайняв житловий будинок в АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано у встановленому законом порядку за позивачкою ОСОБА_1, та не бажає звільнити його, користується ним і здійснює оплати за спожиті комунальні послуги, що не спростовувалося представником відповідача в судовому засіданні.

Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки, що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено. А власника не може бути позбавлено права користування ним, крім випадків передбачених законодавством.

Оскільки позивач, як власниця нерухомого майна не надавала дозволу на зайняття спірного будинку відповідачем, не укладала з ним будь-яких договорів на право користування спірним майном, то суд приходить до висновку, що відповідач порушує її право власності шляхом самоправного зайняття будинку.

За змістом ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого житлового приміщення.

З наведеної норми права можливо зробити висновок, що особи, які самоправно, тобто без належних підстав та мимо волі власника (наймача) житла зайняли житлове приміщення, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні.

Таким чином, оскільки відповідач самоправно зайняв та користується спірним будинком без будь-яких законних підстав, зберігаючи до цього часу за собою безпідставне право користування жилим приміщенням, що йому не належить, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, необхідності їх задоволення та усунення перешкод у володінні та користуванні належним позивачці будинком.

При цьому суд не надає оцінку правовідносинам, які виникли у сторін у зв'язку з існуванням домовленості про купівлі спірного нерухомого майна, оскільки вони не є предметом розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в разі задоволення позову, витрати по справі підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.109,116,155 Житлового кодексу України, ст.ст.15, 202, 204, 317, 319, 391 ЦК України, ст.10,11,57,60,61,88,212,213,215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення ОСОБА_2 без надання йому іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 24 травня 2016 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина