Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/1468/14-ц

Провадження № 2/440/16/2016

14 листопада 2016 року

Буський районний суд Львівської області

в складі:головуючого-судді ОСОБА_1 Б. М.

при секретарі Гута О.С.

з участю представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Буськ цивільну справу за позовом ОСОБА_4 громади Української Автокефальної Православної церкви парафії Святого Рівноапостольного ОСОБА_5 ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: Управління Держземагенства у Буському районі, Красненська селищна рада Буського району Львівської області про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії II-ЛВ №006921 (363), що виданий ОСОБА_7 на підставі рішення Красненської селищної ради від 22.12.1993 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №18, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_4 громада Української Автокефальної Православної Церкви парафії Святого Рівноапостольного ОСОБА_5 ОСОБА_6 звернулася в суд із указаним позовом. Просить визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЛВ № 006921 від 08.06.1995 року, виданий ОСОБА_7 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,16 га., зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №18.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що рішенням виконавчого комітету Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області за №92 від 22.05.1991 року йому було виділено земельну ділянку площею 0,5 га. під будівництво культової споруди (церкви) УАПЦ святого ОСОБА_6 по вул. Грушевського, 10 «а» в смт. Красне Буського району Львівської області. Крім цього, іншим рішенням виконавчого комітету Красненської селищної ради Буського району за №53 від 15.03.1994 року позивачу виділено земельну ділянку площею 0,12 га. для будівництва плембанії УАПЦ святого ОСОБА_6 по вул. Грушевського в смт. Красне Буського району Львівської області. У той же час, ухвалою Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області від 22.12.1993 року відповідачці було виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,12 га. по вул. Набережна, 2 в смт. Красне Буського району Львівської області. Дані земельні ділянки позивача межують із земельною ділянкою відповідачки. У 1995 році відповідачка оформила на свою земельну ділянку спірний державний акт серії ІІ-ЛВ № 006921 від 08.06.1995 року. Проте, згаданий спірний акт виданий помилково, оскільки частина земельної ділянки за ним площею 0,0441 га. заходить та накладається на земельну ділянку, землекористувачем якої є позивач. При цьому, спірний державний акт виданий на земельну ділянку площею 0,16 га., тобто всупереч ухвалі Красненської селищної ради від 22.12.1993 року, яка є його правовою підставою і передбачає право відповідачки лише на землю площею 0,12 га., а також суперечить вимогам земельного законодавства. Також, спірний державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №18 і це число з невідомих причин є виправленим. Позивач є власником церкви ОСОБА_4 громади УАПЦ в смт. Красне, що стверджується свідоцтвом про право власності на церкву. Крім того, акт погодження меж під час приватизації відповідачкою спірної земельної ділянки від 04.05.1995 року не підписувався головою церковного комітету ОСОБА_8, як представником суміжного землекористувача, а більше того, такий не мав повноважень від імені позивача. При цьому, позивач вважає, що строк позовної давності ним пропущений не був, оскільки про порушення своїх прав він довідався лише у 2014 році, коли розпочав встановлення межових знаків в натурі, на що відповідачка заборонила їх встановлювати на частину спірної земельної ділянки площею 0,0441 га., повідомивши позивача про наявність у неї спірного державного акта. Відтак, позивач стверджує, що спірний державний акт на землю від 08.06.1995 року порушує його законні права на безперешкодне використання земельної ділянки, у тому числі протиправно зайнятої відповідачкою площею 0,0441 га. в смт. Красне Буського району Львівської області, перешкоджає реалізовувати право позивача на безоплатне отримання частини вказаної земельної ділянки у власність, а тому просить суд визнати недійсним та скасувати державний акт на землю.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити, виходячи з вищевказаних мотивів та долучених до справи письмових пояснень. Крім того зауважив, що права його довірителя як суміжного землекористувача є істотно порушеними, оскільки відповідачці було надано земельну ділянку лише площею 0,12 га. в смт. Красне Буського району по вул. Набережна, 2 на підставі ухвали Красненської селищної ради від 22.12.1993 року, а виданий їй спірний державний акт на землю від 08.06.1995 року передбачив аж 0,16 га., що прямо суперить земельному законодавству та вищезгаданій ухвалі селищної ради, а відтак підлягає до безумовного скасування в судовому порядку. Також, звернув увагу суду на те, що відповідачкою всупереч вимог Інструкції від 1993 року, яка була чинною під час видачі спірного державного акта, не було погоджено меж своєї земельної ділянки іх суміжним землекористувачем ОСОБА_4 громадою УАПЦ, оскільки підпис ОСОБА_8, який був неповноважним на підписання акта узгодження меж земельної ділянки, будучи лише головою церковного комітету, який діяв без довіреності, у той же уповноваженою особою від імені ОСОБА_4 громади виступає парох, а відтак акт узгодженням меж на земельну ділянку відповідачки не був погоджений суміжним землекористувачем, яким є позивач. Оскільки, належний відповідачці город площею 0,0441 га. накладається на земельну ділянку позивача, чим порушує права власника спірної земельної ділянки, яким є селищна рада та права землекористувача, яким є ОСОБА_4 громада УАПЦ. Крім цього, представник позивача зауважив, що строк позовної давності при зверненні з цим позовом до суду пропущений не був, оскільки позивач довідався про порушення своїх земельних прав на початку 2014 року, а саме відтоді, коли почав загороджувати землю території храму св. ОСОБА_6, в процесі чого у нього і виник спір із відповідачкою, яка повідомила позивача про те, що вона є власником частини земельної ділянки, що частково накладається на земельну ділянку позивача, і на яку в неї є всі права на підставі раніше виданого їй державного акта. Відтак, просить суд даний позов задовольнити повністю.

Відповідачка ОСОБА_7 в судове засідання не з»явилась, незважаючи на те, що була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи судом. Її представник ОСОБА_3 в судове засідання прибув, позов заперечив повністю. Зокрема, пояснив, що його довірителька ОСОБА_7 є законним власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,12 га. по вул. Набережна, 2 в смт. Красне Буського району Львівської області, якою довірителька користується на законних підставах, а саме згідно ухвали Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області від 22.12.1993 року та виданого державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЛВ № 006921 від 08.06.1995 року. Вважає даний державний акт на землю обгрунтованим, оскільки такий був виданий ОСОБА_7 на законних підставах, а саме на підставі Виписки з ухвали Красненської селищної ради від 22.12.1993 року, якою передбачено передачу у власність його довірительки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,16 га. по вул. Набережна, 2 в смт. Красне. При цьому, вважає, що мала місце незначна помилка лише на 0,01 га. Також, звернув увагу суду на те, що ОСОБА_4 громада УАПЦ є неналежним позивачем, тобто не є ні власником, ні землекористувачем суміжної земельної ділянки, оскільки згадані земельні ділянки були надані позивачу за рішеннями виконавчого комітету Красненської селищної ради Буського району, хоча такі рішення повинна була приймати саме сесія Красненської селищної ради. Крім цього, подав клопотання про необхідність застосування судом строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4 громади УАПЦ, мотивуючи його тим, що з часу видання спірного державного акта на земельну ділянку ОСОБА_7 і до моменту звернення позивача до суду із цим позовом минуло 9 років, а відтак суд зобов»язаний відмовити у задоволенні цього позову з наведених усіх цих підстав. Відтак, представник відповідачки ОСОБА_3 вважає оскаржуваний державний акт на землю законним і обґрунтованим, що був виданий у відповідності до чинного законодавства, а тому просить у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити повністю. Крім того, в матеріалах справи наявні письмові заперечення іншого представника відповідачки ОСОБА_7 - ОСОБА_9 від 24.07.2015 року, суть яких зводиться до наведених вище доводів представника ОСОБА_3, наданих ним в судовому засіданні. Окрім цього, письмові заперечення грунтуються на тому, що рішення селищної ради про надання ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,12 га. містить явну арифметичну помилку. Той факт, що в рішенні повинно було бути зазначено 0,16 га. підтверджується виданим самою селищною радою державним актом на підставі власного рішення, що був виданий після прийняття рішення про виділення землі, а тому його сила відповідно до загальних засад судочинства є більш достовірною. Окрім цього, межі земельної ділянки у розмірі 0,16 га. були погоджені всіма можливими сусідніми землекористувачами, у тому числі і керівником релігійної громади, що є неспростовним і не підлягає сумнівам. Також, зазначає, що він є представником «Стойка», яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідачем у справі є «Стойко», яка за цією адресою не зареєстрована, а тому суд безпідставно відкрив провадження у цій справі. Враховуючи вищенаведене, а також пропуск позивачем строку позовної давності, просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Також, представниками відповідачки за наведених вище доводів та підстав було подано зустрічну позовну заяву від імені ОСОБА_7 до позивача у цій справі ОСОБА_4 громади УАПЦ та Красненської селищної ради Буського району Львівської області про скасування рішень виконавчого комітету Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області №92 від 22.05.1991 року та №53 від 15.03.1994 року, у прийнятті якої ухвалою Буського районного суду Львівської області від 15 березня 2016 року було відмовлено.

Представники третьої особи: Красненська селищна рада Буського району Львівської області ОСОБА_10, позовні вимоги підтримала. Просить суд скасувати державний акт на землю відповідачки через його незаконність. Крім того, в матеріалах справи наявні письмові пояснення Красненської селищної ради Буського району Львівської області, які подані в судове засідання від 03.11.2016 року, суть яких зводиться до аналогічних доводів, які наведені позивачем. Окрім цього, дані письмові пояснення грунтуються на тому, що оскаржуваний державний акт, виданий ОСОБА_7 із порушенням вимог ст. 67 ЗК України, є завищеним на 0,04 га., накладається на земельну ділянку ОСОБА_4 громади Української Автокефальної Православної Церкви парафії Святого Рівноапостольного ОСОБА_5 ОСОБА_6, яка є її землекористувачем, а згадана частина земельної ділянки належить до комунальної власності територіальної громади смт. Красне Буського району Львівської області, від імені якої в силу закону діє Красненська селищна рада Буського району Львівської області. Також, оскаржуваний державний акт суперечить Ухвалі Красненської селищної ради від 22 грудня 1993 року, на підставі якої він виданий, що є неприпустимим та додатково вказує на його незаконність. Відтак, виданий ОСОБА_7 спірний державний акт на землю через його незаконність залишатись в силі не може та підлягає до безумовного скасування в судовому порядку. Більше того, як вбачається із детального плану території в смт. Красне по вул. Грушевського, 10 «а», розробленого на підставі рішення Красненської селищної ради № 573 від 13.09.2013 року, в земельну ділянку комунальної власності, землекористувачем якої є ОСОБА_4 громада Української Автокефальної Православної Церкви парафії Святого Рівноапостольного ОСОБА_5 ОСОБА_6, врізається (накладається) город площею 0,0441 га., належний ОСОБА_7, що порушує як права власника, представником якого виступає Красненська селищна рада, так і права належного землекористувача земельної діляґнки, яким є згадана вище ОСОБА_4 громада, тобто позивач по цій справі. Просить суд позов ОСОБА_4 громади УАПЦ задовольнити повністю.

Третя особа: Управління Держземагенства у Буському районі Львівської області явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечило, незважаючи на те, що було належним чином повідомлене судом про час і місце розгляду даної справи. При цьому, в минулих судових засіданнях представник третьої особи ОСОБА_11 позовні вимоги ОСОБА_4 громади УАПЦ парафії Святого Рівноапостольного ОСОБА_5 ОСОБА_6 підтримувала повністю. Суду надавала пояснення, що сторони по даній справі є суміжними землекористувачами. Зокрема, земельні ділянки позивача межують із земельними ділянками, які належать на праві власності відповідачці ОСОБА_7 та громадянці ОСОБА_12 Вважає, що спірний державний акт на право власності на земельну ділянку від 08.06.1995 року, виданий ОСОБА_7 на землю площею 0,16 га. підлягає до скасування, оскільки суперечить ухвалі селищної ради та Земельному кодексу України.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників і третіх осіб, дослідивши матеріали та зясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та обєктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 громада УАПЦ парафії Святого Рівноапостольного ОСОБА_5 ОСОБА_6 являється власником церкви святого ОСОБА_6 в цілому з приналежними до неї будівлями та спорудами, що розташовані в смт. Красне по вул. Грушевського, 10 «а». Наведене вбачається зі свідоцтва про право власності на церкву, виданого ЛОДК «БТІ та ЕО» від 08.09.1999 року, копія якого наявна в матеріалах даної справи.

Рішенням виконавчого комітету Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області № 92 від 22.05.1991 року позивачу виділено земельну ділянку площею 0,5 га. під будівництво культової споруди (церкви) УАПЦ святого ОСОБА_6 по вул. Грушевського, 10 «а» в смт. Красне Буського району Львівської області. Іншим рішенням Красненської селищної ради Буського району № 53 від 15.03.1994 року позивачу виділено земельну ділянку площею 0,12 га. для будівництва плембанії УАПЦ святого ОСОБА_6 по вул. Грушевського в смт. Красне Буського району Львівської області. Копії цих рішень є в матеріалах справи.

Відтак, позивач є належним землекористувачем земельних ділянок площею 0,5 га. та 0,12 га. відповідно, що розташовані в смт. Красне по вул. Грушевського, 10 «а» Буського району Львівської області в розумінні норми, передбаченої ст. 14.1.73 Податкового кодексу України (землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди), а також системного аналізу норм Земельного кодексу України (ст.ст. 59, 91, 95, 96, 97, 98, 99, 101, 103, 104, 105, 118, 120, 142, 144, 149, 152, 156, 158, 168, 183, 186, 198, 203, 205, 207, 212 ЗК України). Відтак, доводи представника відповідача про те, що позивач є неналежним, оскільки не є землекористувачем є необгрунтованими.

Натомість, як вбачається із наявної у справі ухвали Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області від 22.12.1993 року відповідачці ОСОБА_7 виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,12 га. по вул. Набережна, 2 в смт. Красне Буського району Львівської області.

Крім цього, відповідачка є одноосібним власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,16 га. по вул. Набережна, 2 в смт. Красне Буського району Львівської області, що стверджується наявним у справі Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЛВ № 006921 від 08.06.1995 року, що є предметом спору в цій справі.

Вищезгадані земельні ділянки позивача межують із земельною ділянкою відповідачки, тобто є суміжними, що визнається сторонами та іншими особами, які беруть участь у даній справі, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України дана фактична обставина доказуванню не підлягає.

Рішенням Красненської селищної ради Буського району Львівської області № 573 від 13.09.2013 року вирішено здійснити розроблення детального плану території в смт. Красне по вул. Грушевського, 10 «а» з метою впорядкування території та визначення необхідної площі земельної ділянки для будівництва та обслуговування приміщення храму св. ОСОБА_6, плембанії та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показав, що являється парохом вищевказаного храму. Отримавши зазначене рішення Красненської селищної ради № 573 від 13.09.2013 року, позивачем на весні 2014 року було здійснено заходи щодо його реалізації, а саме огородження належної позивачу території зазначених вище земельних ділянок навколо храму св. ОСОБА_6, землекористувачем яких є позивач, закріплення їх межовими знаками в натурі та огородження території подвір»я храму. Однак, при наведених спробах позивача впорядкувати зазначену територію виник спір із відповідачкою, яка повідомила позивача про те, що вона є власником частини земельної ділянки, яка частково накладається на земельну ділянку, що знаходиться у землекористуванні позивача. Також відповідачка зазначила, що має на цю земельну ділянку всі права на підставі раніше виданого їй державного акта. Наведені обставини стали підставою звернення позивача за захистом порушеного права до суду із даним позовом про визнання такого акта недійсним.

Як вбачається із долученого до матеріалів справи детального плану території в смт. Красне по вул. Грушевського, 10 «а», розробленого на підставі вищевказаного рішення Красненської селищної ради № 573 від 13.09.2013 року, на земельну ділянку комунальної власності, землекористувачем якої є саме позивач по справі, частково накладається земельна ділянка (город) площею 0,0441 га., який використовує відповідачка по справі.

Окрім цього, наведені обставини стверджуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків пароха ОСОБА_13 та землевпорядника Красненської селищної ради ОСОБА_10, які зокрема показали суду, що частина земельної ділянки ОСОБА_7 площею 0,0441 га., що використовується відповідачкою у виді городу, накладається на земельну ділянку позивача.

Більше того, вказані обставини визнані в судовому засіданні представниками позивача та третіх осіб, що не були спростовані представником відповідачки, а відтак суд вважає їх доведеними.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується статтею 14 Конституції України. Відповідно до положень частини другої цієї ж статті Основного Закону це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Підстави набуття права на землю передбачені статтею 116 Земельного кодексу України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Частинами 2 та 3 статті 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому безоплатна передача земельних ділянок у власність провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.

Так, судом встановлено, що ухвалою Красненської селищної ради від 22 грудня 1993 року відповідачці ОСОБА_7 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства в смт. Красне по вул. Набережна, 2.

Пунктом «г» частини 1 статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), серед іншого, в селищах - не більше 0,15 гектара.

Аналогічними за своїм змістом є положення статті 67 Земельного Кодексу УРСР в редакції від 18.12.1990 року, чинного на момент прийняття ухвали Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області від 22.12.1993 року та видачі ОСОБА_7 спірного державного акта на землю від 08.06.1995 року.

Частиною 2 статті 67 ЗК УРСР передбачає, серед іншого, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути, зокрема, у селищах міського типу - не більше 0,15 гектара.

Відтак, згадана ухвала Красненської селищної ради від 22.12.1993 року відповідає вимогам діючого на момент її винесення законодавства, є чинною та ніким не оспорюється, а тому будь-яких сумнівів у її достовірності суд не вбачає, незважаючи на покликання представника відповідачки на допущення при її винесенні помилки щодо площі земельної ділянки, оскільки така не знайшла свого підтвердження в ході розгляду даної справи.

Натомість, виданий в подальшому відповідачці ОСОБА_7 спірний державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,16 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства в смт. Красне по вул. Набережна, 2 серії ІІ-ЛВ № 006921 від 08.06.1995 року, суперечить в частині площі земельної ділянки Ухвалі Красненської селищної ради від 22 грудня 1993 року, яка є для нього єдиною правовою підставою.

Поряд із цим, суд вважає надуманими доводи представника відповідачки про виділення його довірительці земельної ділянки площею саме 0,15 га., які грунтуються на Виписці з Ухвали Красненської селищної ради від 22.12.1993 року, оскільки єдиною правовою підставою для видачі державного акта є виключно рішення органу місцевого самоврядування, тобто в даному випадку Ухвала Красненської селищної ради від 22.12.1993 року, яка є волевиявленням власника землі на передачу у власність відповідачки ОСОБА_7 земельної ділянки площею саме 0,12 га.

Відтак, суд вважає доводи позивача в частині незаконності спірного державного акта обгрунтованими з наведеної підстави, а також виходячи із того, що даний державний акт суперечить вимогам частини другої статті 67 Земельного кодексу України у редакції 1990 року, яка була чинною на момент його видачі, у зв»язку із тим, що розмір земельної ділянки є завищеним на 0,04 га.

Окрім того, відповідно до пункту «б» частини 2 статті 198 ЗК України кадастрова зйомка включає, серед іншого, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Аналогічне положення, зокрема щодо виготовлення державного акта лише після погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками землі і землекористувачами було закріплено пунктами 1.7, 1.10, 2.2, 2.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 за N 31, чинної на момент видачі спірного державного акта.

Натомість, всупереч наведеним положенням земельного законодавства, доводи сторони відповідачки про погодження меж її земельної ділянки із усіми суміжними власниками та землекористувачами не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи, виходячи із того, що із представленої представником відповідачки копії ОСОБА_8 обстеження і погодження меж земельних ділянок, які передаються у власність ОСОБА_7 від 04.05.1995 року, не вбачається, що об»єктом такого погодження була земельна ділянка площею саме 0,15 га., а в згаданому ОСОБА_8 взагалі не обумовлено жодної площі землі для її погодження суміжними власниками та землекористувачами.

Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є, зокрема, визнання правочину недійсним.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

Згідно з висловленою у постанові Верховного Суду України від 04.06.2014 року у справі № 6-46цс14 правовою позицією, відповідно до статі 126, статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Аналогічні праві висновки були висловлені Верховним судом України у його постановах від 06.02.2013 року в справі № 6-169цс12 та від 22.05.2013 року у справі № 6-33цс13.

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

В силу вимог пункту «г» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані, серед іншого, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 91 ЗК України).

Відтак, оскаржуваний державний акт, виданий ОСОБА_7 із порушенням вимог ст. 67 ЗК УРСР у редакції 1990 року, яка була чинною на момент його видачі, накладається на земельну ділянку ОСОБА_4 громади Української Автокефальної Православної Церкви парафії Святого Рівноапостольного ОСОБА_5 ОСОБА_6, яка є її землекористувачем, про що вбачається із детального плану території смт. Красне по вул. Грушевського, 10 «а», розробленого у відповідності до рішення Красненської селищної ради № 573 від 13.09.2013 року. Наведене порушує як права власника, представником якого виступає Красненська селищна рада, так і права належного землекористувача земельної ділянки, яким є згадана вище ОСОБА_4 громада, тобто позивач по цій справі. Наведені обставини стверджуються також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_13

Таким чином, оскаржуваний державний акт суперечить Ухвалі Красненської селищної ради від 22 грудня 1993 року, на підставі якої він виданий, що є неприпустимим та додатково вказує на його незаконність, виданий відповідачці з порушенням вимог Земельного кодексу України та Інструкції, що є достатньою правовою підставою для визнання такого акта недійсним в судовому порядку.

Відтак, з урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме в частині визнання недійсним спірного державного акта. Натомість, заявлена вимога щодо скасування цього ж акта, з огляду на правові позиції Верховного Суду України, до задоволення не підлягає.

При цьому, суд не бере до уваги та вважає безпідставними доводи представника відповідачки щодо неналежності позивача у зв»язку з незаконністю рішень виконавчого комітету Красненської селищної ради № 92 від 22.05.1991 року та № 53 від 15.03.1994 року, яка на думку останнього, не мала прав передавати у власність позивачеві двох земельних ділянок площею 0,5 га. та 0,12 га. для будівництва церкви та плембанії, оскільки наведені рішення виконкому не є предметом цього спору, а сама ж відповідачка та її представники не заперечували тієї обставини, що позивач використовує згадані земельні ділянки для обслуговування храму та церковного двору, а відтак є належним землекористувачем в розумінні ст. 14.1.73 Податкового кодексу України та системного аналізу норм Земельного кодексу України (ст.ст. 59, 91, 95, 96, 97, 98, 99, 101, 103, 104, 105, 118, 120, 142, 144, 149, 152, 156, 158, 168, 183, 186, 198, 203, 205, 207, 212 ЗК України).

Разом із тим, суд вважає безпідставними доводи представників відповідачки щодо розбіжності в прізвищі відповідачки ОСОБА_7, оскільки такі спростовуються рішенням Буського районного суду Львівської області від 17.02.2014 року, яким встановлено факт приналежності ОСОБА_7 спірного державного акту на право власності на земельну ділянку від 08.06.1995 року. Вказане судове рішення набрало законної сили, а тому в силу вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України є обов»язковим та доказування не потребує.

Що стосується заявленого представником відповідачки клопотання про застосування строків позовної давності, то таке на думку суду до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком вчинення певної дії, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право.

Аналогічні норми були передбачені статтями 71, 73-75 ЦК УРСР в редакції 1962 року.

Як убачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із цим цивільним позовом у жовтні 2014 року, а право на даний позов в нього виникло не раніше 13 вересня 2013 року, коли позивач дізнався про порушення свого права з рішення Красненської селищної ради №573 від 13.09.2013 року, яким було розроблено детальний план території з метою визначення необхідної площі земельної ділянки для будівництва та обслуговування приміщення храму св. ОСОБА_6, плембанії та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності в смт. Красне по вул. Грушевського, 10 «а», оскільки до цього рішення було складено детальний план території в смт. Красне по вул. Грушевського, 10 «а», з якого вбачається те, що на земельну ділянку, землекористувачем якої є позивач по цій справі, накладається город площею 0,0441 га., належний ОСОБА_7, яка і повідомила позивача при спробі останнього загородити територію церковного двору, що частина цього двору належить ОСОБА_7 на підставі раніше виданого їй державного акту на землю, який включає спірну земельну ділянку площею 0,0441 га., що в свою чергу порушує права позивача як належного її землекористувача. Зокрема, допитаний судом свідок ОСОБА_13 показав, що при спробі позивача впорядкувати зазначену територію навколо храму, у ОСОБА_4 громади УАПЦ виник спір із відповідачкою, яка повідомила позивача, що вона є власником цієї спірної частини земельної ділянки, про що у неї є державний акт на землю. Наведеним показанням суд надає віри, оскільки такі узгоджуються із аналогічними показаннями свідка ОСОБА_10, поясненнями представника позивача та матеріалами справи. Разом із тим, наведені обставини ні відповідачкою, ні її представниками в ході розгляду даної справи спростовані не були. Відтак, суд вважає, що строк позовної давності в даному випадку не сплив, а тому заявлене представником відповідача клопотання є необгрунтованим і до задоволення не підлягає.

Відповідно до норми статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами статті 88 ЦПК України, вважає, що з відповідачки в користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 громади Української Автокефальної Православної церкви парафії Святого Рівноапостольного ОСОБА_5 ОСОБА_6 - задоволити частково.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії II-ЛВ №006921 (363), виданого ОСОБА_7 на підставі рішення Красненської селищної ради від 22.12.1993 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №18.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 громади Української Автокефальної Православної церкви парафії Святого Рівноапостольного ОСОБА_5 ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргну протягом десять днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Б. М. Журибіда