Справа № 212/2-4174/11
Провадження № 2/127/516/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2016 м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Романюк Л.Ф.,
при секретарі Курутіній О.В.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, захист та відновлення порушених прав і свобод на охорону здоров`я та медичну допомогу,-
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру, третіх осіб на стороні відповідача, без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, захист та відновлення порушених прав і свобод на охорону здоров`я та медичну допомогу.
Позов мотивовано тим що, 17.06.2008 року каретою «швидкої допомоги» позивач був доставлений у ВОКЕД та госпіталізований у відділення анестезії, реанімації та інтенсивної терапії з нападом кето ацидозу, як проявом загострення декопенсованого цукрового діабету. 22.06.2008 року позивач та інші пацієнти палати (малолітній хлопчик та молодий чоловік) перебували на крапельницях та чекали на відвідини рідних та близьких. Однак, коли до хлопчика прийшли батьки, черговий лікар ОСОБА_4 їх до сина не пустив, аргументуючи тим, що це закрите відділення з обмеженим доступом, чим порушив природнє право хворої людини на зустріч і спілкування з рідними. Лікар доводи ОСОБА_1 проігнорував, що стало причиною конфлікту між ними. Наступного дня позивач запитав у завідуючого відділенням щодо існування заборони допуску до пацієнтів відвідувачів, на що завідуючий повідомив про відсутність такої заборони.
Конфлікт з лікарем ОСОБА_4 призвів до виникнення у позивача глибокого нервового стресу, що стало причиною нового нападу кетоацидозу і поміщення 27.06.2008 року знову у відділення АРІТ. Після перенесеного третього нападу кетоацидозу 01.07.2008 року позивач був переведений в терапевтичне відділення № 2, де сподівався пройти повний курс лікування декопенсованого цукрового діабету та його загострень, як це було у попередні роки, коли посткетоацидозне лікування продовжувалось ще 10-12 днів. Однак, 02.07.2008 року лікуючий лікар ОСОБА_5 повідомила ОСОБА_1 про те, що наступного дня він буде виписаний з медичного закладу, оскільки ним були порушені обов`язки пацієнта АРІТ. ОСОБА_1 ніяких порушень правил внутрішнього розпорядку не допускав та розповів про конфлікт з лікарем ОСОБА_4 . Почуте призвело до переживань та погіршення стану здоров`я, а тому 03.07.2008 року позивача було залишено в диспансері.
04.07.2008 року пройшовши необхідні процедури, позивач пішов на прийом до головного лікаря, щоб оскаржити дії ОСОБА_4 та дізнатись причину його виписки. Так як головного лікаря на місці не виявилось, позивач попросив зятя приїхати з фотоапаратом для зняття копії з історії хвороби. Зробивши копії на території диспансеру, позивач повернувся у відділення, де йому вручили виписку з історії хвороби та запропонували покинути диспансер. Таким чином, ОСОБА_1 замість 10-12 днів перебував у відділенні лише три дні. 21.07.2008 року позивач звернувся до головного лікаря із скаргою на лікаря ОСОБА_4 , на що головний лікар заявив, що дії ОСОБА_4 є професійними і законними, а приведені позивачем факти недостовірними. Також, головний лікар вдався до залякувань та погроз не надавати позивачу медичну допомогу в подальшому, аргументуючи тим, що група лікарів відмовилась в подальшому лікувати ОСОБА_1 . Визнавши заборонні дії ОСОБА_4 законними та професійними, головний лікар ОСОБА_3 вчинив протиправно та не компетентно, всупереч служби та своїм посадовим обов`язкам. Окрім того, лікар ОСОБА_4 не об`єктивно оцінив стан позивача та не надав йому необхідної медичної допомоги.
22.09.2008 року каретою швидкої допомоги позивача повторно було доставлено у відділення АРІТ у зв`язку із загостренням цукрового діабету. На наступний день у позивача стався крововилив у сітчатку лівого ока і він повністю втратив зір. Незважаючи на важкий стан ОСОБА_1 , 25.09.2008 року він був виписаний з медичного закладу. Таким чином, двічі примусово виписавши позивача із стаціонару ВОКЕД медадміністрація позбавила його можливості невідкладно та кваліфіковано пролікувати ретинопатію в умовах стаціонару диспансеру, що в значній мірі посприяло повній втраті зору та настанню інвалідності 1 групи. Законодавство України гарантує особі отримання нею повної інформації про свій стан здоров`я, однак на прохання видати копію історії хвороби позивача, йому було відмовлено, оскільки це забороняється головним лікарем. Протиправними діями адміністрації ВОКЕД позивачу заподіяно непоправну шкоду здоров`ю, що призвело до тяжких фізичних та моральних страждань. Згідно рішення МСЕК позивач визнаний інвалідом 1 групи по зору, в результаті чого він повністю втратив нормальні і повноцінні життєві зв`язки, що унеможливило продовження активного громадського і трудового життя та стосунки з оточуючими людьми. Великі труднощі викликає можливість відвідувати лікарні та лікувально-санаторні заклади для проходження необхідного лікування і т.п. Все це визиває у позивача сильні душевні страждання та моральні переживання.
Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду з вимогами визнати дії адміністрації Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру непрофесійними, протиправними та такими, що порушили права, свободи і законні інтереси позивача в сфері охорони здоров`я, фактом переслідування за подання скарги та жорстоким і нелюдським поводженням з важкохворою сліпою людиною; зобов`язати адміністрацію диспансеру безвідмовно надавати позивачу необхідну медичну допомогу в повному обсязі в умовах стаціонару; визнати вчинену черговим лікарем відділення ОСОБА_4 та підтриману адміністрацією ВОКЕД заборону допуску до пацієнтів стаціонару відвідувачів незаконним та непрофесійним діянням, а також жорстоким та нелюдським поводженням з пацієнтами стаціонару медзакладу; визнати записи в історії позивача від 22.06.2008 року щодо агресивної налаштованості до медичного персоналу, про наполягання на виписці зі стаціонару ВОКЕД та про заборону допуску родичів до пацієнтів такими, що не відповідають дійсності та підлягають анулюванню; визнати розгляд скарги на дії лікаря ОСОБА_4 упередженим, некомпетентним та протиправним діянням; визнати звернення групи лікарів до адміністрації ВОКЕД про намір не надавати позивачу медичну допомогу протиправним і непрофесійним діянням; визнати ненадання ВОКЕД пацієнтам копій їх історій хвороб незаконним, зобов`язати адміністрацію видавати копію хвороби та доповнити розписку про ознайомлення пацієнта лікарні з його правами та обов`язками пунктом про його право на отримання копії історії хвороби; визнати дії працівників відділення АРІТ диспансеру порушенням вимог закону щодо ненадання необхідної медичної інформації та визнати лікарською помилкою не організацію огляду очей позивача.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги та уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, отучнивши одну із вимог, просив суд:
1.Визнати дії адміністрації Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру, які двічі відмовили йому у наданні необхідної медичної допомоги та передчасно у примусовому порядку виписали його з меж закладу без проведення курсу лікування, що призвело до настання для здоров`я тяжких наслідків у вигляді повної втрати зору та становило реальну загрозу життю непрофесійними і протиправними та такими, що порушили права, свободи і законні інтереси в сфері охорони здоров`я. Признати ці дії жорстким та нелюдським поводженням з важкохворим пацієнтом мед закладу. Відновити порушенні права і свободи в сфері охорони здоровя та зобов`язати адміністрацію диспансеру безвідмовно надавати ОСОБА_1 необхідну медичну допомогу в повному обсязі в умовах стаціонару, як того вимагає закон, медичні правила і стандарти.
2.Визнати вчинену черговим лікарем відділення АРІТ ОСОБА_4 та підтриману адміністрацією ВОКЕД заборону допуску до пацієнтів стаціонару відвідувачів, що мала місце 22.06.2008 року, незаконним та непрофесійним діянням, що суперечить медичному законодавству та порушує права, свободи і законні інтереси людини і громадянина. Визнати запис, зроблений лікарем ОСОБА_4 в історії хвороби ОСОБА_1 станом на 22.06.2008 року про «агресивну налаштованість до медичного персоналу» таким, що не відповідає дійсності та підлягає анулюванню через неправдивість. Визнати заборону допуску лікарем ОСОБА_4 до важкохворих пацієнтів відділення членів їх сімей та інших, передбачених законом осіб, жорстоким та нелюдським поводженням з пацієнтами стаціонару мед закладу. Визнати запис чергового лікаря відділення АРІТ Ходаковського М.А., вчинений 22.06.2008 року в історії хвороби ОСОБА_1 № 1394 про заборону допуску родичів до пацієнтів відділення АРІТ диспансеру, помилковим та таким, що не відповідає вимогам закону. Зобов`язати адміністрацію ВОКЕД анулювати указаний запис лікаря ОСОБА_4 шляхом його викривлення з прилученням до історії хвороби витягу з відповідного рішення суду про це.
3.Визнати розгляд скарги на дії лікаря ОСОБА_4 , проведеного адміністрацією ВОКЕД упередженим, некомпетентним та протиправним діянням, яким порушено конституційне право на звернення.
4.Визнати дії адміністрації ВОКЕД, яка незаконно відмовила ОСОБА_1 в наданні необхідної медичної допомоги, протиправно видворивши з диспансеру 25.09.2008 року, професійною лікарською недбалістю.
5.Визнати звернення групи лікарів до адміністрації ВОКЕД про намір не надавати ОСОБА_1 в подальшому медичну допомогу протиправним і непрофесійним діянням, яке суперечить закону, лікарським обов`язкам та клятві лікаря.
6.Визнати існуючу у ВОКЕД практику ненадання пацієнтам копії їх історії хвороби незаконною, такою що порушує права, свободи та законні інтереси людини і громадянина в інформаційній сфері. Зобов`язати адміністрацію диспансеру безвідмовно видавати на прохання пацієнта копію історії хвороби. Доповнити розписку про ознайомлення пацієнта лікарні з його правами та обов`язками, яка відбирається у нього при госпіталізації, пунктом про його право на отримання копії історії хвороби.
7.Стягнути з адміністрації ВОКЕД на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1 грн.
8.Визнати запис, вчинений медпрацівниками відділення АРІТ у історії хвороби ОСОБА_1 № 2127 про наполягання на виписці зі стаціонару ВОКЕД, неправдивим твердженням, яким сфальсифіковано волевиявлення ОСОБА_1 , як пацієнта мед закладу, що бажав продовжувати лікування, але був обманним шляхом позбавлений можливості реалізувати своє конституційне право на охорону здоров`я та медичну допомогу.
9. Визнати дії адміністрації ВОКЕД в особі головного лікаря Прудиуса П.Г., який у відповіді на скаргу вдався до залякувань та погроз на адресу ОСОБА_1 , повідомивши про протиправний намір групи лікарів диспансеру не надавати ОСОБА_1 в подальшому необхідну медичну допомогу, жорстким та нелюдським поводженням з важкохворою сліпою людиною.
10.Визнати дії працівників відділення АРІТ диспансеру, не надавши ОСОБА_1 при госпіталізації, передбаченої законом, необхідної медичної інформації щодо лікувального процесу та можливих ризиків настання тяжких наслідків для життя і здоров`я, а також проведення медичного втручання в організм ОСОБА_1 без отримання згоди від останнього, порушенням вимог закону та його прав і свобод в сфері охорони здоров`я при наданні медичної допомоги.
11.Визнати лікарською помилкою дії медичного персоналу відділення АРІТ, які двічі у червні і вересні 2008 року перед призначенням інтенсивного інфузійного лікування, а також в ході його проведення, не організували огляд очей ОСОБА_1 офтальмологом, отримання від нього необхідних консультацій і рекомендацій за наявністю уже проліферативної діабетичної ретинопатії, провели інтенсивне інфузійне лікування кето ацидозу діабетичного, в результаті чого стався розрив капіляру сітчатки очного яблука та крововилив, що призвело до повної втрати зору.
12.Визнати дії адміністрації ВОКЕД при здійсненні архівування історій хвороби пацієнтів диспансеру, в тому числі історії хвороби ОСОБА_1 № 1394 та 2127 за 2008 рік такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, чим були порушенні права і законні інтереси ОСОБА_1 в сфері охорони здоров`я.
13.Визнати прилучену до історії хвороби ОСОБА_1 № 1394 за 2008 рік, довідку про проходження в період з 03 по 04липня 2008 року лабораторного дослідження сечі (глюкозо річного профілю) пацієнтом ОСОБА_1 сфальсифікованою, так як дане лабораторне дослідження не проводилось.
14.Визнати дії адміністрації ВОКЕД такими, що не відповідають вимогам архівного законодавства України та порушують права і законні інтереси ОСОБА_1 в архівній та медичній сферах.
15.Визнати факт розповсюдження конфіденційної інформації про стан здоровя ОСОБА_1 без його згоди серед третіх осіб порушенням прав, свобод і законних інтересів людини та недотримання приписів Конституції України та вимог інформаційного, медичного та іншого чинного законодавства.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, зазначив, що дії лікарів ВОКЕД були професійними та законними, просить в задоволенні позову відмовити.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні також зазначив, що дії лікарів ВОКЕД відносно пацієнта ОСОБА_1 були професійними та законними. Отримавши скаргу від останнього на дії ОСОБА_4 , було створено комісія, яка визнала дії лікаря ОСОБА_4 професійними і законними, спрямованими на захист законних інтересів всіх пацієнтів. Дана скарга також була зачитана на лікарській нараді 01.08.2008р., під час якої лікарями диспансеру, висловлено їх право, у випадку, і при наявності конфлікту з приводу призначеного паціенту лікування, скористатись їх правом, передбаченим та наданим їм ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я». А тому, на його думку, ніхто з лікарів, не відмовляв ОСОБА_1 в наданні медичної домомоги. Вимоги позову вважає надуманими, та просить суд в їх задоволенні відмовити.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився. Згідно наданої суду довідки МОУ військової частини, ОСОБА_4 з 13.08.2014р. по даний час безпосередньо приймає участь в антитерорестичній операції у складі військової частини , польова пошта НОМЕР_1 ( т. 5 а.с.75).
Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_4 , на підставі наявних у справі матеріалів.
Вислухавши пояснення сторін, свідків, експертів, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення із слідуючих підстав.
Цукро?вий діабе?т (грец. ???????? надмірне сечовипускання) група ендокринних захворювань, що розвиваються внаслідок абсолютної чи відносної недостатності гормону інсуліну, внаслідок чого виникає стійке підвищення рівня глюкози в крові гіперглікемія.
Захворювання характеризується хронічним перебігом і порушенням усіх видів обміну речовин: вуглеводного, жирового, білкового, мінерального і водно-сольового. Характерними симптомами є невгамовна спрага (полідипсія) та надмірне сечовиділення (поліурія), однак ці симптоми можуть бути слабко вираженими, якщо рівень глюкози в крові підвищений помірно.
Крім того, за визначенням Всесвітньої організації охорони здоров`я (ВООЗ) за останні десятиріччя поширеність ЦД у країнах світу зросла в 1,5-2 рази і коливається в середньому від 1,5 до 3-4%, а в розвинутих країнах світу до 8-10%. Кожні 10-15 років кількість хворих на ЦД подвоюється. Дослідження, які проводилися в різних регіонах України, показали, що при активних масових обстеженнях населення на кожного раніше зареєстрованого хворого на діабет виявляють 3-4 нових, раніше не зареєстрованих хворих.
При ЦД спостерігається низка ускладнень з боку різних органів і систем, які нерідко призводять до тимчасової та стійкої втрати працездатності хворих. До найчастіших діабетичних ускладнень відносять ураження судин очного дна і нирок, нижніх кінцівок, а також ураження нервової системи. Знання справжньої частоти уражень судин різної локалізації допомагає правильно визначити прогноз захворювання, а своєчасна їх діагностика дозволяє запобігти подальшого їх прогресування.
Діабетична ретинопатія специфічне захворювання сітківки ока, яке характеризується розвитком судинних і позасудинних змін та призводить до зниження зору, навіть до повної сліпоти. За даними літератури, сліпота у хворих на ЦД розвивається у 15 разів частіше, ніж у пацієнтів без діабету.
Судом встановлено, що у ОСОБА_1 1948 року народження вперше цукровий діабет виявлено 15.02.1979 року.
21.07.2008 року позивач звернувся до головного лікаря Вінницького обласного ендокринологічного диспансеру Прудиуса П.Г. із скаргою на дії лікаря ОСОБА_4 , на що йому 07.08.2008 року була надана письмова відповідь, а саме: що дії ОСОБА_4 є професійними і законними, а приведені ОСОБА_1 факти недостовірними (т. 1, а.с. 13-15).
В судовому засіданні судом було оглянуто та досліджено копії медичних карт стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 1394, № 2127 та № 28840, оригінал медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 70 154, 160-204).
Згідно наказу № 14 від 03.02.2006 року, виданого головним лікарем ВОКЕД ОСОБА_3 , на заступника головного лікаря по лікувальній роботі ОСОБА_6 , головну сестру ОСОБА_7 разом з завідувачем відділеннями та старшими медсестрами відділень покладено обов`язок розробити правила поведінки медичного персоналу, пацієнтів, і відвідувачів в диспансері; завідуючі відділеннями та старшим медсестрам відділень забезпечити наявність і доступність для ознайомлення вище викладених правил пацієнтів, відвідувачів та медичного персоналу відділень; медперсонал відділень при поступленні пацієнтів повинен надати пацієнтам повну інформацію щодо поведінки пацієнтів та відвідачів. (т. 1, а.с. 157).
Додатком до вище вказаного наказу визначено, зокрема, що відвідування хворих здійснюється з дозволу завідуючого відділенням або з дозволу чергового лікаря. (т. 1, а.с. 158).
З матеріалів справи вбачається, що головним лікарем ВОКЕД ОСОБА_3 07.08.2008 року видано наказ № 38 про службове розслідування скарги ОСОБА_1 , в результаті якого встановлено, що пацієнт ОСОБА_1 був належним чином ознайомлений з правилами внутрішнього розпорядку диспансеру, значить свідомо порушував їх, а дії чергового лікаря відділення АРІТ ОСОБА_4 є виправданими і в межах його компетенції. (т. 1, а.с. 209-212).
В судовому засіданні судом було оглянуто та досліджено, зокрема, Положення про відділення реанімації та інтенсивної терапії Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру, у редакції 2006 року, Статут Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру, зареєстрованого у 2000 році, наказ ВОКЕД «Про врегулювання правових відносин між пацієнтом і Вінницьким обласним клінічним ендокринологічним диспансером» № 75/1 від 27.12.2004 року з додатком «Права та обов`язки пацієнта лікарні», Наказ МОЗ № 482 від 04.12.2001 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.01.2002 року за № 11/6299, яким передбачено вимоги до оформлення виписки з історії хвороби., Наказ МОЗ № 189 від 26.03.2009 року «Про порядок контролю та управління якістю медичної допомоги», Типове положення про клініко-експертні комісії МОЗ АР Крим, управлінь (головних управлінь) охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій , управлінь (відділів) охорони здоров`я міських, районних органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом МОЗ України № 189 від 26.03.2009 року, Посадову інструкцію заступника головного лікаря ВОКЕД з медичної роботи., копію Стандартів лікування хворих з ендокринною патологією у відділенні АРІТ від 16.01.2006 року, копію додатку № 4 до Наказу «Про затвердження положень, схем і технологій» № 82 від 06.10.2006 року «Положення про проведення консультацій та консиліумів у Вінницькому обласному клінічному ендокринологічному диспансері», копію додатку № 8 до Наказу «Про затвердження положень, схем і технологій» № 82 від 06.10.2006 року «Схема взаємодії між підрозділами ВОКЕД, копію «Положення Про порядок направлення хворих в стаціонар Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру, переведення хворих із стаціонару та в стаціонар з інших лікувальних закладів» від 16.01.2006 року, копію «Правил прийому і виписки хворих в стаціонарі Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру» від 16.01.2006 року (т. 1, а.с. 297- 316, 327-330, 382-384, т.2., а.с. 101-121).
Згідно висновку засідання клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров`я та курортів облдержадміністрації № 4 від 25.07.2013 року пацієнту ОСОБА_1 клінічний діагноз на рівні поліклініки та стаціонару ВОКЕД встановлювався своєчасно. Відповідно до змін у стані здоров`я проводились додаткові методи обстеження та консультації у «вузьких» спеціалістів з метою оцінки змін у стані здоров`я, оцінки прогресування ускладнень захворювання. Всі необхідні лабораторні, біохімічні, інструментальні методи обстеження хворому проводились. При потребі, пацієнт як під час стаціонарного лікування, так і при зверненні в консультативну поліклініку диспансеру, консультувався суміжними спеціалістами: окулістом, хірургом, невропатологом. Відповідно до діючих нормативних документів, диспансерний нагляд за хворими медичний заклад третинного рівня, яким є Вінницький обласний клінічний ендокринологічний диспансер, не веде. Аналіз «медичних карт стаціонарного хворого» від 2008 року № 1394 та № 2127 доводить, що ОСОБА_1 отримував адекватне, згідно його стану, лікування. На час його лікування в 2008 році, Міністерством охорони здоров`я України ще не було розроблено та затверджено протоколи лікування хворих з цукровим діабетом. Такі протоколи були затверджені вперше наказом МОЗ України від 22.05.2009 року № 356 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «ендокринологія»». На момент стаціонарного лікування (2008 рік) діяв лише наказ МОЗ України з рекомендаціями щодо надання медичної допомоги дорослому населенню в амбулаторно-поліклінічних закладах за спеціальністю «ендокринологія» п.1.1.5 (яким була поліклініка МКЛ № 2 м. Вінниці). Вінницький обласний клінічний ендокринологічний диспансер, згідно п.п.1.1.3 Переліку закладів охорони здоров`я наказу МОЗ України від 28.10.2002 року № 385 - належить до групи спеціалізованих лікувально-профілактичних закладів і жодних регламентуючих наказів щодо якості стаціонарної допомоги ендокринологічних хворих на 2008 рік не існувало. Діагноз «проліферативної діабетичної ретинопатії» пацієнту встановлено вперше в 2003 році. Потреба в спеціалізованому лікуванні в плановому порядку цієї патології на рівні спеціалізованих медичних закладів поза межами Вінницької області виникла 02.07.2008 року, коли пацієнту рекомендували консультацію в провідних спеціалізованих клініках України з даної проблеми, мікрохірургії ока, та Науково-дослідному інституті очних хвороб ім. Філатова. Гострий стан, що потребував надання офтальмологічної допомоги пацієнту, діагностований 25.09.2008 року і одразу ж призначено відповідне лікування. Медична допомога пацієнту ОСОБА_1 в Вінницькому обласному клінічному ендокринологічному диспансері надавалась кваліфіковано та своєчасно. (т.2, а.с. 161-165)
Відповідно до Рецензії доктора медичних наук, професора кафедри ендокринології з курсом післядипломної освіти Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова ОСОБА_8 на медичну карту амбулаторного хворого № 28840 та історії хвороб № 1394 та № 2127 за 2008 рік пацієнт ОСОБА_1 , 1948 р. н., житель м. Вінниця хворіє на цукровий діабет з 1979 року, тобто 34 роки. Цукровий діабет відноситься до важкої пожиттєвої хвороби і проявляється хронічними серцево-судинними ускладненнями, так званими, діабетичними ангіопатіями (ретинопатія, нефропатія, ангіопатія нижніх кінцівок, ураженням коронарних та церебральних судин), які мають схильність до постійного прогресування, навіть, при хорошій компенсації цукрового діабету. Перше звернення хворого ОСОБА_1 в обласний клінічний ендокринологічний диспансер було 15.02.1979 року і тоді ж він був госпіталізований в терапевтичне відділення, де знаходився на лікуванні з 15.02.1979 року по 07.03.1979 року. Було проведено адекватне лікування, підібрана доза інсуліну. В подальшому хворий, практично, щорічно звертався в ВОКЕД за медичною допомогою та одинадцять разів знаходився на стаціонарному лікуванні. Перші зміни зі сторони судин очного дна були зафіксовані окулістом 27.03.1991 року і поставлений діагноз: «Діабетична проста початкова ретинопатія, слабка міопія». Як свідчать вітчизняні та зарубіжні діабетологи, діабетична ретинопатія має постійну тенденцію до прогресування і, як правило, переходить в останню III стадію проліферативну ретинопатію. Специфічного лікування цього важкого ускладнення, окрім, компенсації цукрового діабету та лазерної фотокоагуляції на теперішній час ні в Україні, ні в зарубіжних немає. Що стосується клінічного діагнозу, додаткових методів обстеження та лікування можна зробити слідуючі висновки:
1) Клінічний діагноз виставлявся своєчасно, повно, згідно сучасним вимогам до діагнозу.
2) Всі необхідні лабораторні, біохімічні та інструментальні методи обстеження хворому були проведені.
3) Як правило, хворий був консультований суміжними спеціалістами: окулістом, хірургом, невропатологом.
4) При аналізі історії хвороб видно, що хворому було представлено адекватне, згідно його загального стану, лікування, що підтверджується сучасними протоколами.
Медична допомога хворому ОСОБА_1 надавалась кваліфікована та своєчасна. (т. 2, а.с. 212-213).
Відповідно до висновку експертів Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи № 157к від 23.12.2013 року згідно даних медичних карт № 1394, № 2127 стаціонарного хворого Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру ОСОБА_1 18948 р.н., а також даних медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 у хворого під час перебування його на стаціонарному лікуванні у названому лікувальному закладі було діагностовано «діагноз заключний клінічний, основний - Цукровий діабет, 1-й тип, важка форма, декомпенсація; ускладнення - діабетичний кетоацидоз II ст., діабетична ангіопатія ніг ІІІст. Ішемія III. Діабетична стопа 0, проліферативна гіпертонічно-діабетична ретинопатія. Діабетична нефропатія. 4 ст. Дисциркулярторна енцефалопатія 2 ст. змішаного ґенезу. Діабетична деструктивно - сенсорна невропатія ніг явна стадія. Діабетична кардіопатія. Вторинна артеріальна гіпертензія; супутній - ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз. СН 0. Облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок. Пептична виразка цибулини 12 палої кишки, стадія нестійкої ремісії». Вивчивши «Протоколи надання медичної допомоги за спеціальністю ендокринологія», затверджені наказом МОЗ України за № 356 від 22.05.2009 року, «Стандарти лікування хворих з ендокринною патологією у відділенні АРІТ» затверджених головних лікарем ОСОБА_3 від 16.01.2006 року, а також оцінивши результати висновків клініко-експертної комісії, від 25. 07.2013 року, рецензії медичних карт стаціонарного хворого, судово-медична експертна комісія вважає, що клінічний діагноз виставлявся в кожному випадку своєчасно, медична допомога на рівні поліклініки та стаціонару Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру надавалася відповідно до вимог вищезгаданих нормативних документів. Вказані в медичних картках «несприятливі наслідки» - «діабетичний кетоацидоз II ст., діабетична ангіопатія ніг ІІІ ст. Ішемія III. Діабетична стопа 0, проліферативна гіпертонічно-діабетична ретинопатія. Діабетична нефропатія. 4 ст. Дисциркулярторна енцефалопатія 2 ст. змішаного ґенезу. Діабетична деструктивно - сенсорна невропатія ніг явна стадія. Діабетична кардіопатія. Вторинна артеріальна гіпертензія» - пов`язані з важкістю перебігу основного захворювання - цукровим діабетом, на який ОСОБА_1 , згідно даних медичних документів, страждає з 197 9 року. Судово-медична експертна комісія не відмічає причинно-наслідкового зв`язку між лікувально-діагностичною тактикою лікарів, причетних до лікування ОСОБА_1 під час його перебування на стаціонарному лікуванні у 2008 році у Вінницькому обласному клінічному ендокринологічному диспансері та розвитком у нього вказаних ускладнень цукрового діабету. (т. 2, а.с. 241-247).
Згідно висновку експерта ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» повторної судово-медичної експертизи № 93/14 від 25.07.2014 року, комісія експертів прийшла до наступних підсумків.
Як вбачається з медичної карти амбулаторного хворого цукровий діабет першого типу був діагностований у ОСОБА_1 у лютому 1979 року. Вказане захворювання характеризувалося важким, лабільним, прогресуючим перебігом з ознаками декомпенсації, наявністю кетоацидозу, розвитком патологічних змін у внутрішніх органах. Так в 1991 році було встановлено наявність діабетичного гепатозу, діабетичної нейроангіопатії та полінейропатії нижніх кінцівок, простої діабетичної ретинопатії обох очей, а в травні 2000 року вже діагностовано непроліферативну діабетичну ретинопатію. Діагноз проліферативної діабетичної ретинопатії пацієнту вперше встановлений у 2003 році. У липні 2003 року у ОСОБА_1 діагностовано помутніння скловидного тіла правого ока, проліферативну діабетичну ретинопатію, ангіопатію ніг III стадії, нейроішемічну діабетичну стопу, діабетичну нефропатію IV ст., діабетичну дистальну сенсорну полінейропатію ніг, енцефалопатію, гепатоз, кетоз, діабетичну міокардіодистрофію, а в 2005 році, в зв`язку з прогресуючим перебігом цукрового діабету, у ОСОБА_9 .К стався преретинальний крововилив правого ока. 25.09.08 року офтальмологом поставлений діагноз: деструкція скловидного тіла правого ока. Частковий гемофтальм лівого ока. Преретинальний крововилив. Проліферативна діабетична ретинопатія. Згідно даних спеціальної медичної літератури, вказане ускладнення може розвиватись за наявності проліферативної діабетичної ретинопатії, навіть за умов надання своєчасного та повного лікування та забезпеченні компенсованого перебігу цукрового діабету.
Недоліків при обстежені ОСОБА_10 у червні-липні та вересні 2008 року лікарем-офтальмологом не виявлені. Однак, після встановлення діагнозу помутніння скловидного тіла правого ока, проліферативна діабетична ретинопатія в 2003 році, надати кваліфіковану медичну допомогу можливо лише в умовах спеціалізованого офтальмологічного відділення спеціалізованої клініки у Центрі мікрохірургії ока (м. Київ) або в НДІ хвороб ока імені Філатова (м. Одеса), а не в умовах ендокринного відділення ОКЕД. Але рекомендації лікування у ЦМХО зазначені лише 02.07.2008 року. Саме відсутність такого спеціалізованого лікування прискорило прогресування ретинопатії та утрату зору.
Як вбачається з медичної картки стаціонарного хворого № 1394 ОСОБА_1 17.06.2008 року поступив до Вінницького обласного клініко-ендокринологічного диспансеру, де йому до 04.07.2008 року надавалась медична допомога з діагнозом: цукровий діабет 1 важка форма, стадія декомпенсації, діабетичний кетоацидоз, дистальна сенсорна полінейропатія ніг проліферативна ретинопатія III, нефропатія IV, вторинна артеріальна гіпертензія, ішемічна хвороба серця, кардіосклероз облітеруючий атеросклероз судин ніг, пептична виразка цибулини 12-ти палої кишки, активна фаза. За результатами обстеження хворого офтальмологом 02.07.2008 року виявлено деструкцію скловидного тіла правого ока, гострота зору якого складала 0,01, та проліферативну діабето - гіпертрофічну ретинопатію, макулопатію, з гостротою зору на ліве око - 0,2. Хворому було призначено відповідне медикаментозне лікування. У 2010 році рекомендовано консультацію і хірургічне лікування в Центрі мікрохірургії ока в м. Києві.
Згідно медичної картки стаціонарного хворого № 2127 ОСОБА_1 22.09.2008 року поступив до Вінницького обласного клініко-ендокринологічного диспансеру (ОКЕД), де йому до 25.09.2008 року надавалась медична допомога з діагнозом: цукровий діабет 1т. важка форма декомпенсація, діабетичний кетоацидоз ІІст, діабетична ангіопатія ніг III, ішемія III, діабетична стопа, проліферативна гіпертонічно - діабетична ретинопатія, діабетична нефропатія IV ст., дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. змішаного ґенезу, діабетична дистальна сенсорна полінейропатія, діабетична кардіопатія, вторинна артеріальна гіпертензія, ІХС атеросклеротичний кардіосклероз СН 0,облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок, пептична виразка цибулини 12-ти палої кишки, ст. нестійкої ремісії.
Судячи з медичної документації, в період перебування в умовах стаціонару Вінницького обласного клініко-ендокринологічного диспансеру «в червні-липні та вересні 2008 року» ОСОБА_1 проводились обстеження та надавалось лікування, які не в повній мірі відповідали встановленому діагнозу, а саме не має показників глікованого гемоглобіну, ліпідограми. Хворому вводився розчин амінокислот (Інфезол), що є протипоказаним при деструкції скловидного тіла і крововиливах, та не можна його поєднувати з тіосульфатом натрію, сульфатом магнезії. Крім того, при високих рівнях цукру крові ОСОБА_1 вводились 10% і 40% розчини глюкози, що також були не показані. Оскільки призначена інсулінотерапія не забезпечувала нормального рівня глікемії та компенсації стану хворого, то це потребувало додаткової корекції дози та частоти введення інсуліну, яка, як вбачається з медичної документації, не завжди проводилась. Підвищення артеріального тиску на тлі проведення інтенсивної терапії теж потребувало коррекції гіпотензивних препаратів, але в стаціонарних медичних документах вказівки на це немає. За наявності у ОСОБА_1 скарг на погіршення зору 22.09.2008 року, при надходженні на стаціонарне лікування, виклик офтальмолога для обстеження лише 25.09.2008 року не можна вважати своєчасним (згідно запису окуліста в амбулаторній карті від 10.10.2008 року «приймає лікування від 25.09.2008 року. Відмічає позитивну динаміку (покращення зору на праве око, ліве око - без змін)...». Крім того хворому при виписці слід було рекомендувати подальше лікування в умовах спеціалізованого офтальмологічного стаціонару (наприклад ЦМХО м. Києва).
Згідно запису офтальмолога в амбулаторній карті від 04.11.2010 року у ОСОБА_1 за результатами обстеження на той час мало місце проліферативна ретинопатія (III) обох очей, незрілі ускладнені катаракти обох очей (тотальне помутніння кришталика гемофтальм 1/3 порожнини правого ока, 2/3 лівого ока), V-подібне відшарування сітківки правого ока, тотальне відшарування сітківки лівого ока.
Беручи до уваги все вищевикладене, є підстави вважати, що виникнення гемофтальму лівого ока, виявленого в період лікування у Вінницькому обласному клініко - ендокринологічному диспансері, з розвитком помутніння скловидного тіла, а також відшарування сітківок обох очей з порушенням функції зору, обумовлене комплексом факторів: прогресуючим тяжким перебігом та ускладненнями основного захворювання (цукрового діабету 1 типу) та вказаними вище недоліками в наданні медичної допомоги. Зважаючи на тяжкий перебіг з декомпенсацією цукрового діабету 1 типу у ОСОБА_1 та довготривалу проліферативну діабетичну ретинопатію без надання спеціалізованої офтальмологічної допомоги починаючи з 2003 року та беручи до уваги характер і вираженість патологічних змін судин, що мали місце у ОСОБА_1 у 2008 році до його надходження на лікування, які розвинулись в умовах тривалого некомпенсованого перебігу важкої форми діабету, основним у настанні таких наслідків слід вважати важкість перебігу наявного захворювання - цукрового діабету 1 типу.
Недоліки в наданні медичної допомоги, в даному випадку, могли бути лише одним з факторів, що можливо сприяв прискоренню розвитку вказаних змін, отже прямого причинно-наслідкового зв`язку між недоліками в наданні медичної допомоги ОСОБА_1 та погіршенням функції зору не вбачається. З огляду на це, вважати порушення функції зору у ОСОБА_1 тілесним ушкодженням та визначати ступінь тяжкості - немає підстав. Встановити ступінь порушення функції очей, та зокрема, з`ясувати, чи є у ОСОБА_1 на даний час «повна втрата ним функції зору» за наданою медичною документацією, без повторного обстеження хворого лікарем офтальмологом неможливо. (т. 3, а.с. 102-201).
Згідно висновку експерта ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» додаткової повторної судово-медичної експертизи № 409/14 від 31.03.2015 року, комісія експертів прийшла до наступних підсумків. Згідно наданої для проведення експертизи медичної документації у ОСОБА_1 діагностувались такі захворювання: Цукровий діабет, І тип, важка форма Проліферативна діабетична ретинопатія обох очей. Катаракта обох очей. Діабетична ангіопатія ніг. Діабетична стопа. Діабетична нефропатія. Вторинна артеріальна гіпертензія. ІХС. Згідно консультативного заключення «Офтальмологічної клініки професора Сергієнка» при огляді ОСОБА_1 26.11.2014 року встановлено: «...VOD - рахунок пальців б.о. VOS - р.1.inserna...». Такий ступінь зниження зору у ОСОБА_1 можна вважати «повною втратою ним функцій зору». При вивченні медичної карти стаціонарного хворого № 1394 виявлено, що в щоденниках за 01.07-04.07.2008 року динаміка зміни цукру крові не відображена, що не дозволяє встановити ступінь компенсації перебігу основного захворювання та оцінити обґрунтованість та своєчасність виписки хворого з стаціонару (04.07.2008 року). Згідно записів в медичній карті стаціонарного хворого № 2127 виявлено, що 22-24.09.2008 року у ОСОБА_1 визначались коливання цукру крові в межах від 3,5 ммоль/л до 14,0ммоль/л, 24.09.2008 року призначалось 9-кратне введення інсулінопрепаратів протягом доби. Вказане свідчить про відсутність досягнення стабільної компенсації цукрового діабету на момент виписки (25.09.2008 року), тобто, зважаючи на стан хворого, виписка була проведена передчасно, втім, враховуючи значну тривалість цукрового діабету у хворого, лабільність та важкість його перебігу, вказати, чи вплинула на стан здоров`я ОСОБА_1 передчасна виписка з стаціонару, і яким чином, неможливо. Причини передчасної виписки з стаціонару ОСОБА_1 експертній комісії невідомі. Нормативні документи, які регламентують виписку зі стаціонару хворих на цукровий діабет, діючі на 2008 рік, в розпорядженні комісії відсутні. (т. 4, а. с. 57-62).
В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , який працює лікарем анестезіологом ВОКЕД суду показав, що в 2008 році працював завідуючим відділення АРІТ, чергування у відділенні відбувалися по 18 або 24 години, в залежності від графіка, у відділенні працює 6 лікарів, усі анестезіологи. У АРІТ лікуються всі гострі стани в ендокринології, лікарі надають гостру екстрену допомогу. Пацієнта ОСОБА_1 пам`ятає, вказав, що хворий потрапив у відділення по швидкій допомозі з діагнозом кетоз, чи кето ацидоз, точно не пам`ятає. АРІТ це реанімаційне відділення, закрите, що передбачено внутрішнім розпорядком. Лікар вправі не дозволити відвідування хворого, якщо воно якимось чином може вплинути на процес лікування.
Свідок ОСОБА_12 , яка працює лікарем ендокринологом терапевтичного відділення ВОКЕД суду показала, що працює у відділені з 1982 року, з 2007 року була завідуючою відділення. Позивача ОСОБА_1 пам`ятає, оскільки була його лікуючим лікарем. Зазначила, що у процесі їхньої роботи бувають різні ситуації, які не схожі одна на одну, як правило хворі після реанімації завжди потрапляють до терапевтичного відділення, звичайно коли хворий категорично проти, лікарі його не можуть змусити лікуватись, тоді пацієнт пише відмову від лікування, та зазначає, що про ризики попереджений. Перебування в терапевтичному відділенні після реанімації звичайно залежить від стану хворого, від протікання його хвороби, ускладнюючих процесів та інших факторів. Лікування в терапевтичному відділенні відбувається за кошти пацієнтів, безкоштовна лише інсулінотерапія. Пояснила, що неможливо наперед передбачити дози інсуліну, все залежить від стану хворого, дози можуть змінюватись, однак, якщо хворий вже довго лікується і лікарі знають його стан, протікання хвороби, дозу можна передбачити. Випадки, що після реанімаційної допомоги хворого одразу відпускають додому, в принципі не повинні бути, однак, якщо стан хворого стабілізували, хворий почуває себе добре, наполягає на виписці. Лікар може відпустити пацієнта додому.
Свідок ОСОБА_13 , яка працює завідуючою терапевтичного відділення з 2008 року, суду показала, що у відділені лікують усі захворювання ендокринології в тому й числі цукровий діабет. Після того як хворий перебуває в відділенні інтенсивної терапії переходить в терапевтичне. Якщо в реанімаційному відділенні хворому компенсували, декомпенсували потреби, хворий отримав лікування, причини загострення лікарі усунули можливо лікування і без терапевтичного відділення -вдома. Однак, якщо пацієнт у поганому стані, його обов`язково після реанімації переведуть в терапію. Пацієнт ОСОБА_1 відомий в диспансері, оскільки лікується вже на протязі багатьох років, були випадки коли позивач порушував дисципліну, зникав з відділення, лікарі його шукали.
Свідок ОСОБА_6 , яка працює з 2008 року заступником головного лікаря по лікувальній роботі суду показала, що цукровий діабет це одна з хвороб яка лікується в диспансері, також в диспансері відбуваються найскладніші діагностичні процеси та лікування гострих ускладнень. ВОКЕД має 3-й рівень допомоги, тобто лікуються гострі коматозні стани, компенсація і декомпенсація. У відділенні АРІТ надається невідкладна допомога хворим, лікарі рятують життя, у терапевтичному відділенні відбувається планове, спокійне лікування для стабілізації стану хворого.
В судовому засіданні, в режимі відеоконференсзв`язку свідок ОСОБА_14 , яка працює доцентом кафедри ендокринології Національної медичної академії післядипломної освіти ім. П.Л. Шупіка, кандидат медичних наук суду показала, що приймала участь у проведенні двох судово медичних експертиз хворого ОСОБА_1 № 93/14 та №409/14. Зазначила, що експерти чітко давали відповіді на поставленні запитання суду. У висновках містяться підсумки, які дають відповіді на поставленні запитання. Зазначила, що ОСОБА_1 хворіє на діабет першого типу вже більше 30 років, хвороба важка і з ускладненнями. Цукровий діабет лікується кожного дня, хворому необхідно проходити комплексну терапію і дійсно за три дні усі ускладнення від цукрового діабету не пройдуть. Потрібно розуміти, що цукровий діабет це хронічне прогресуюче захворювання. Зазначила, що повністю підтримує висновки експертиз.
Свідок ОСОБА_15 , лікар вищої кваліфікаційної категорії операційного відділення Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» суду показав, що повністю підтримує висновки судових медичних експертиз № 93/14 та №409/14 відносно хворого ОСОБА_1 . Зазначив, що дійсно недоліки при обстеженні ОСОБА_1 у червні липні та вересні 2008 року лікарем офтальмологом не виявлені. Однак після встановлення діагнозу «помутніння скловидного тіла правого ока, проліферативна діабетична ретинопатія» в 2003 році, надати кваліфіковану медичну допомогу можливо лише в умовах спеціалізованого офтальмологічного відділення спеціалізованої клініки у центрі мікрохірургії ока (м. Київ) або в НДІ хвороб ока ім. Філатова (м. Одеса), а не в умовах ендокринного відділення ОКЕД. Але рекомендації лікування у ЦМХО зазначені лише 02.07.2008 року. Саме відсутність такого спеціалізованого лікування прискорило прогресування ретинопатії та утрату зору. Крім того, є підстави вважати, що виникнення гемофтальму лівого ока, виявленого в період лікування у Вінницькому обласному клініко ендокринологічному диспансері, з розвитком помутніння скловидного тіла, а також відшарування сітківок обох очей з порушенням функції зору, обумовлене комплексом факторів: прогресуючим тяжким перебігом та ускладненнями основного захворювання (цукрового діабету 1 типу) та зазначеними у висновках недоліками в наданні медичної допомоги.
Свідок ОСОБА_16 суду показав, що з 01.08.2008р. по 01.07.2011р. працював лікарем ординатором відділення АРІТ ВОКЕД. В зв`язку з тримавим проміжком часу всіх обставин справи не пам`ятає. ОСОБА_1 пам`ятає як пацієнта, якому надавалась медична домомога своєчасно та належним чином.
Свідок ОСОБА_17 , яка є дружиною позивача і за освітою лікар, в судовому засіданні підтвердила пояснення, надані її чоловіком та обставини лікування, які останнім були викладені в позові та озвучені в судовому засіданні.
За викладених обставин, дослідивши матеріали справи в совокупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині ненадання йому при госпіталізації необхідної належної медичної допомоги, що проявилось у подальшому лікуванні, яке не в повній мірі відповідало встановленому діагнозу протиправними та такими, що порушили права ОСОБА_1 , свободи і законні інтереси в сфері охорони здоров`я та вимога, щодо визнання дій адміністрації ВОКЕД, щодо відмови ОСОБА_1 в наданні необхідної медичної допомоги, протиправно видворивши з диспансеру 25.09.2008 року, фактом професійної лікарської недбалості підлягають до часткового задоволення, оскільки відповідно до підсумків судово медичної експертизи №93/14 від 25.07.2014 року ОСОБА_1 проводилось обстеження та надавалось лікування, які не в повній мірі відповідали встановленому діагнозу, а саме не має показників глісованого гемоглобіну, ліпідограми. Хворому вводився розчин амінокислот («Інфезол»), що є протипоказаним при деструкції скловидного тіла і крововиливах, та не можна його поєднувати з тіосульфатом натрію, сульфатом магнезії. Крім того, при високих рівнях цукру крові ОСОБА_1 вводились 10% і 40% розчини глюкози, що також були не показані. Оскільки призначена інсулінотерапія не забезпечувала нормального рівня глікемії та компенсації стану хворого, то це потребувало додаткової корекції дози та частоти введення інсуліну, яка як вбачається з медичної документації, не завжди проводилась. Підвищення артеріального тиску на тлі проведення інтенсивної терапії теж потребувало коррекції гіпотензивних препаратів, але в стаціонарних медичних документах вказівки на це немає. Також слід відмітити, що за наявності у ОСОБА_1 скарг на погіршення зору 22.09.2008 року при надходженні на стаціонарне лікування, виклик офтальмолога для обстеження лише 25.09.2008 року не можна вважати своєчасним (згідно запису окуліста в амбулаторній карті від 10.10.2008 року «приймає лікування від 25.09.2008 року… відмічає позитивну динаміку(покращення зору на праве око, ліве око без змін)… Крім того хворому при виписці слід було рекомендувати подальше лікування в умовах спеціалізованого офтальмологічного стаціонару (наприклад ЦМХО м. Києва).
Згідно запису офтальмолога в амбулаторній карті від 04.11.2010 року у ОСОБА_1 за результатами обстеження на той час мало місце проліферативна ретинопатія (ІІІ)обох очей, незрілі ускладненні катаракти обох очей (тотальне помутніння кришталика гемофтальм 1/3 порожнини правого ока, 2/3 лівого ока), V подібне відшарування сітківки правого ока, тотальне відшарування сітківки лівого ока.
Беручи до уваги все вищевикладене, є підстави вважати, що виникнення гемофтальму лівого ока, виявленого в період лікування у Вінницькому обласному клініко ендокринологічному диспансері, з розвитком помутніння скловидного тіла, а також відшарування сітківок обох очей з порушенням функції зору, обумовлене комплексом факторів: прогресуючим тяжким перебігом та ускладненнями основного захворювання (цукрового діабету 1 типу)та вказаними вище недоліками в наданні медичної допомоги.
Тобто, факт порушення в частині надання необхідної належної медичної допомоги, судово - медичною експертизою був виявлений та встановлений експертами. Даний висновок є обгрунтованим та грунтується на матеріалах справи.
Відповідно до ст.ст.283, 284 ЦК України фізична особа має право на охорону її здоров`я. Охорона здоров`я забезпечується системною діяльністю державних та інших організацій, передбаченою Конституцією України та законом. Фізична особа має право на надання їй медичної допомоги.
Статтею 42 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» визначені загальні умови медичного втручання. Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе.
Разом з тим вимога позивача, щодо визнання дій адміністрації Вінницького обласного клінічного ендокрилогічного диспансеру жорсткими та нелюдськими по відношенню до важко хворих пацієнтів мед закладу не підлягає до задоволення.
Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази надаються сторонами, та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому ч.3 ст.60 ЦПК України зазначено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. А відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Жодного належного та допустимого доказу, який вказував би на те, що працівники медичного закладу поводили себе жорстко та не по-людськи по відношенню до пацієнтів та й самого позивача суду не надано.
Вимога, щодо відновлення порушених прав і свобод в сфері охорони здоров`я та щодо зобов`язання адміністрацією диспансеру безвідмовно надавати позивачу необхідну медичну допомогу в повному обсязі в умовах стаціонару, як того вимагає закон, медичні правила і стандарти не підлягає до задоволення оскільки, кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя.
Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я визнані в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Статтею 49 Конституції України кожному гарантується право на охорону здоров`я та медичну допомогу, а ст. 64 встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені.
Тобто не можливо відновити порушенні права і свободи в сфері охорони здоров`я ОСОБА_1 без доказів того, що їх було порушено.
З матеріалів справи вбачається, що відмови з боку працівників диспансеру, щодо надання ОСОБА_1 необхідної медичної допомоги не було.
Вимога позивача щодо визнання вчиненою черговим лікарем відділення АРІТ ОСОБА_4 та підтриману Адміністрацією ВОКЕД заборону допуску до пацієнтів стаціонару, відвідувачів, що мала місце 22.06.2008 року, незаконним та непрофесійним діянням, що суперечить медичному законодавству та порушує права, свободи і законні інтереси людини і громадянина також не підлягає до задоволення з наступних підстав.
В судовому засіданні сам позивач зазначав, що його дружина лікар відвідувала його в диспансері, тобто жодної заборони щодо відвідування позивача з боку чергового лікаря відділення АРІТ Ходаківського М.А. та адміністрації ВОКЕД не було. Таким чином не було допущено порушення прав позивача в даному випадку. Однак щодо позовних вимог ОСОБА_1 щодо заборони лікарем ОСОБА_4 відвідування хлопчика, який лікувався поруч, що на думку позивача є порушенням природнього права хворої людини, суд зазначає про наступне.
Зокрема, позивач ОСОБА_1 не є законним представником хлопчика, в матеріалах справи відсутня довіреність на його ім`я, щодо представлення інтересів хлопчика, вимога є необґрунтованою.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Таким чином, ОСОБА_1 не уповноважений представляти інтереси малолітнього паціента лікарні в суді щодо захисту його інтересів, які на думку позивача ОСОБА_1 були порушені лікарем ОСОБА_4 .
Вимоги позивача, щодо визнання запису, зробленого лікарем ОСОБА_4 в історії хвороби ОСОБА_1 станом на 22.06.2008 року про «агресивну налаштованість до медичного персоналу» та запис вчинений 22.06.2008 року в історії хвороби ОСОБА_1 № 1394 про заборону допуску родичів до пацієнтів відділення АРІТ диспансеру такими що не відповідають дійсності та вимогам закону, не підлягають до задоволення, зокрема як і вимоги про визнання запису, вчиненого медпрацівниками відділення АРІТ у історії хвороби ОСОБА_1 № 2127 про наполягання на виписці зі стаціонару ВОКЕД, неправильним твердженням, яким сфальсифіковано волевиявлення позивача, як пацієнта мед закладу, що бажав продовжувати лікування, але був обманним шляхом позбавлений можливості реалізувати своє конституційне право на охорону здоров`я та медичну допомогу зі слідуючих підстав.
Так, згідно із вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Пленум Верховного Суду України у п. 15 Постанови № 1 ВІД 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти викладення її в характеристиках, заявах, листах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
У п. 18 Постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що згідно із положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, про те позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
За змістом роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності, дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів)і спростувати, що відповідає дійсності судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.
Таким чином, заявляючи дані вимоги, позивачем ОСОБА_1 не вірно обрано спосіб захисту звернення до суду, які в даному випадку регламентуються Книгою 2 ЦК України.
Вимога позивача, щодо розгляду скарги на дії лікаря ОСОБА_4 , проведеного адміністрацією ВОКЕД упередженим, некомпетентним та протиправним діянням, яким порушено конституційне право на звернення, не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально - економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно зі ст. 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови тощо.
Стаття 18 Закону України "Про звернення громадян" гарантує громадянину, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.
Стаття 9 Закону України "Про інформацію" визначено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій. Кожному громадянину забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законами України.
З огляду на матеріали справи, відповідь головного Лікаря ВОКЕД Прудиуса П.Г. № 667 від 07.08.2008 року є вичерпною, такою, що викладена у доступній формі, з дотриманням вимог чинного законодавства (т.1 а.с.16). А тому будь-яких поружень прав позивача ОСОБА_1 при розгляді його сарги на дії лікаря ОСОБА_4 судом встановлено не було.
Вимога, щодо визнання звернення групи лікарів до адміністрації ВОКЕД про намір не надавати ОСОБА_1 в подальшому медичну допомогу протиправним і непрофесійним діянням, яке суперечить закону, лікарським обов`язкам та клятві лікаря не підлягає до задоволення, оскільки дана вимога не знайшла свого підтвердження під час судового слідства та спростовується самими матеріалами справи.
Так, у відповіді № 667 від 07.08.2008 року головного лікаря ВОКЕД Прудиуса П.Г. зазначено, що скарга ОСОБА_1 була зачитана на лікарській нараді від 01.08.2008 року. Лікарі диспансеру, що приймали участь у лікуванні ОСОБА_1 і в результаті чиїх дій був своєчасно виставлений діагноз і ОСОБА_1 була надана кваліфікована допомога, висловили адміністрації диспансеру про свій намір у разі наступного звернення ОСОБА_1 в диспансер, скористатись своїм правом, наданим ст. 34 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я».
Відповідно до ч. 2 ст. 34 вище вказаного Закону, лікуючий лікар має право відмовитися від подальшого ведення пацієнта, якщо останній не виконує медичних приписів або правил внутрішнього розпорядку закладу охорони здоров`я, за умови, якщо це не загрожуватиме життю хворого.
Посилання на дану норму, не є відмовою лікарів від надання медичної допомоги ОСОБА_1 , а є лише доведенням до відому останнього прав лікарів у випадку наявності конфлікту між паціентом та лікуючим лікарем. При цему права ОСОБА_1 не були порушенні.
Вимога ОСОБА_1 щодо визнання дій Вінницького обласного клінічного ендокрилогічного диспансеру при здійсненні архівування історій хвороби паціентів диспансеру, в тому числі історії хвороби ОСОБА_1 № 1394 та 2127 за 2008р. такими що не відповідають вимогам чинного законодавства України, чим були порушені права та законні інтереси ОСОБА_1 в сфері охорони здоров» та визнання дій ВОКЕД такими, що не відповідають вимогам архівного законодавства України та порушують права і законні інтереси ОСОБА_1 в архівній та медичній сферах підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Так, Законом України «Про національний архівний фонд і архівні установи», Наказом Державного комітету архівів України від 08.05.2001 року № 16 «Про затвердження Правил роботи архівних підрозділів органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій», Наказом Державного комітету архівів України від 17.12.2007 року № 183 «Про затвердження Типового положення про експертну комісію державного органу, органу місцевого самоврядування, державного та комунального підприємства, установи та організації», іншими нормативно правовими нормами, які регулюють питання архівування документів, встановлено, що історії хвороби пацієнтів відносяться до довготривалого типу зберігання, відповідно архівуються (оформлюються): нумеруються, описуються, обкладаються твердою палітуркою, прошиваються, завірюються керівником та печаткою мед закладу, кожній історії хвороби надається власний архівний номер згідно затвердженої номенклатури справ та робляться інші необхідні у таких випадках надписи.
В ході розгляду справи було встановлено, що оригінали указаних історій хвороби №1394 та №2127 протягом 4-х років (з 2008 року по 2012 рік) зберігалися в архівному відділенні ВОКЕД. Разом з тим, вони архівованими, як того вимагає архівне законодавство не були. Таке архівне збереження історій хвороби пацієнтів диспансеру суперечить вимогам архівного законодавства. Історії ОСОБА_18 № 1394 та № 2127 не архівовані, в них відсутня нумерація сторінок, вони не прошиті, на них не має твердих обкладинок та відсутній архівний номер.
Разом з тим, вимога позивача ОСОБА_1 щодо визнання дії ВОКЕД при здійсненні архівування історій хророби паціентів диспансеру задовленню не підлягає, оскільки дані історії не були предметом судового слідства, та судом не досліджувались, оскільки в даному випадку має спір приватно правового характеру.
Крім того, як уже зазначалось судом, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
ОСОБА_1 не наділений повноваженнями особи представляти інтереси усіх паціентів диспансеру.
Вимога позивача щодо визнання довідки про проходження в період з 03 по 04 липня 2008 року лабораторного дослідження сечі (глюкозо річного профілю) ОСОБА_1 сфальсифікованою, через не проведення даного лабораторного дослідження задоволенню не підлягає через не доведеність.
Вимога позивача, щодо визнання лікарською помилкою дії медичного персоналу відділення АРІТ, які двічі у червні та вересні 2008р. перед призначенням інтенсивного інфузійного лікування, а також в ході його проведення, не організували огляд очей ОСОБА_1 офотальмологом, отримання від нього необхідних консультацій і рекомендацій за наявністю уже проліферативної діабетичної ретинопатії, провели інтенсивне інфузійне лікування кето ацидозу діабетичного, в результаті чого стався розрив капіляру сітчатки очного яблука та крововилив, що призвело до повної втрати зору також задволенню не підлягає, оскільки чинним законодавством України не передбачено таке поняття як « лікарська помилка».
Суд же, в силу вимог ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог тощо.
Вимога визнання існуючої у ВОКЕД практики, щодо ненадання пацієнтам копії їх історії хвороби незаконною, такою, що порушує права, свободи та законні інтереси людини і громадянина в інформаційній сфері не підлягає до задоволення, оскільки первинна медична документація «Карта стаціонарного хворого 003/0» затверджена наказом МОЗ України № 110 від 14.02.2012 року є власністю закладу.
Наказом МОЗ України № 110 від 14.02.2012 року «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкції щодо їх заповнення, що використовується у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування» карта стаціонарного хворого форми 003/0. Цим же наказом затверджена інструкція щодо заповнення форми первинної облікової документації № 003/0, якою передбачено, що у період перебування хворого в стаціонарі форма 003/0 зберігається у папці лікуючого лікаря. Лікар здійснює записи у щоденнику про стан здоров`я та лікування хворого. При виписці хворого лікуючий лікар складає виписний епікриз. На підставі даних форми №00о лікуючим лікарем заповнюється облікова форма № 006/о «Карта хворого, який вибув зі стаціонару», після чого медична карта передається в кабінет статистики для обробки, а потім до архіву закладу. Таким чином карта стаціонарного хворого форми 003/0 є власністю комунального закладу, з якою працює лікуючий лікар, тому для хворого передбачена виписка з історії хвороби, яку і отримав ОСОБА_1 .
Видача хворому лікувальним закладом засвідчених копій медичних карток амбулаторного хворого та медичних карток стаціонарного хворого чинним законодавством не передбачено.
Вимога позовача щодо доповнення розписки про ознайомлення паціента лікарні з його правами та обов`язками, яка відбирається у нього при госпіталізації, пунктом про його право на отримання копії історії хвороби, є похідними попередньої вимоги, а тому також не підлягають до задоволення.
У відповідності до ч.2 ст. 4 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Право особи на інформацію про стан свого здоров`я закріплене Законом України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", стаття 6 якого говорить, що кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає достовірну та своєчасну інформацію про стан свого здоров`я.
Згідно з ч. 1 ст. 285 Цивільного кодексу України та ст. 39 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», повнолітня особа має право на достовірну і повну інформацію про стан свого здоров`я, у тому числі на ознайомлення з відповідними медичними документами, що стосуються її здоров`я.
Стаття 9 Закону України "Про інформацію" визначено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій. Кожному громадянину забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законами України.
Право особи на інформацію про стан свого здоров`я закріплене Законом України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" стаття 6 якого говорить, що кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає достовірну та своєчасну інформацію про стан свого здоров`я.
Медичний працівник зобов`язаний надати пацієнтові в доступній формі інформацію про стан його здоров`я, мету проведення запропонованих досліджень і лікувальних заходів, прогноз можливого розвитку захворювання, у тому числі наявність ризику для життя і здоров`я.
Відповідно до ст. 283, 284, 285 ЦК України фізична особа має право на охорону здоров`я та має право на надання їй медичної допомоги. Якщо інформація про хворобу фізичної особи може погіршити стан її здоров`я або погіршити стан здоров`я фізичних осіб визначених ч. 2 ст. 285, зашкодити процесу лікування, медичні працівники мають право дати неповну інформацію про стан здоров`я фізичної особи, обмежити можливість їх ознайомлення з окремими медичними документами.
Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише у тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта.
Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування метолів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе.
Ризикові методи діагностики, профілактики або лікування визнаються допустимими, якщо вони відповідають сучасним науково обґрунтованим вимогам, спрямовані на відвернення реальної загрози життю та здоров`ю пацієнта, застосовуються за згодою інформованого про їх можливі шкідливі наслідки пацієнта, а лікар вживає всіх належних у таких випадках заходів для відвернення шкоди життю та здоров`ю пацієнта.
Згода пацієнта чи його законного представника на медичне втручання не потрібна лише у разі наявності ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання від самого пацієнта чи його законних представників.
Якщо відсутність згоди може призвести до тяжких наслідків для пацієнта, лікар зобов`язаний йому це пояснити. Якщо і після цього пацієнт відмовляється від лікування, лікар має право взяти від нього письмове підтвердження, а при неможливості його одержання засвідчити відмову відповідним актом у присутності свідків.
Пацієнт, який набув повної цивільної дієздатності і усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, має право відмовитися від лікування.
17 червня та 22 вересня 2008 року під час госпіталізації ОСОБА_1 у відділення АРІТ диспансеру медична інформація, передбачена ст. 39 Основ та ст. 285 ЦК України, лікарями відділення не надавалась, питання про отримання згоди на медичне втручання ОСОБА_1 не ставилось, згоди на медичне втручання позивач не надавав, що свідчить про порушення медичними працівниками відділення АРІТ права на отримання необхідної медичної інформації та вчинення медичного втручання в організм.
Згідно висновку експерта ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» повторної судово-медичної експертизи № 93/14 від 25.07.2014 року, « Недоліків при обстежені ОСОБА_10 у червні-липні та вересні 2008 року лікарем-офтальмологом не виявлені. Однак, після встановлення діагнозу помутніння скловидного тіла правого ока, проліферативна діабетична ретинопатія в 2003 році, надати кваліфіковану медичну допомогу можливо лише в умовах спеціалізованого офтальмологічного відділення спеціалізованої клініки у Центрі мікрохірургії ока (м. Київ) або в НДІ хвороб ока імені Філатова (м. Одеса), а не в умовах ендокринного відділення ОКЕД. Але рекомендації лікування у ЦМХО зазначені лише 02.07.2008 року. Саме відсутність такого спеціалізованого лікування прискорило прогресування ретинопатії та утрату зору» ( т.3 а.с.199), що також підтверджує ненадання ОСОБА_1 необхідної медичної інформації щодо лікувального процесу.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Це означає, що розглядаючи справи у національних судах, можна застосовувати усі рішення Європейського суду з прав людини, в тому числі й ті, які прийняті не щодо України, як аргументацію своєї правової позиції. При чому використовувати можна не лише резолютивну частину, а й окремі висновки, зроблені Європейським судом з прав людини.
У рішенні В.С. проти Словаччини суд звернув увагу на те, що пацієнтку не було повністю проінформовано про стан її здоров`я, запропоновану процедуру та її альтернативи, що є порушенням ст. 3,8 Конвенції.
Право на згоду та відмову від медичного втручання закріплене ст. 284 ЦК України та ст. 42,43 основ законодавства України про охорону здоров`я. Конституційною основою цього права є ст. 29 Основного Закону України, в якій гарантовано право людини на особисту недоторканість. Але законодавець передбачає винятки і дозволяє у невідкладних випадках, коли реальна загроза життю хворого є наявною, згода хворого або його законних представників на медичне втручання не потрібна (п.5 ст. 284 ЦК України, ч.2 ст. 43 Основ законодавства України про охорону здоров`я). Дане законодавче положення повною мірою відповідає міжнародно правовим стандартам у царині охорони здоров`я. Наприклад відповідно до Мальтійської декларації про голодуючих (1991) лікар повинен поважати право пацієнта на особисте розпорядження своєю долею. Перед наданням будь якої допомоги пацієнтам лікар повинен заручитись їх інформованою згодою, якщо тільки не виникли надзвичайні обставини, при яких лікар повинен діяти, виходячи зі свого розуміння головних інтересів пацієнта.
Декларація про політику у сфері забезпечення прав пацієнта в Європі (1994) визначає, що в разі коли пацієнт не взмозі висловити свою волю. А медичне втручання необхідне за невідкладними показаннями, варто припустити, що згода на таке втручання є; винятком може бути випадок, коли пацієнт раніше заявив, що не погодиться на медичне втручання в ситуацію подібній до тієї, в яку він потрапив (п.3.3).
В даному випадку, при кожній госпіталізації, ОСОБА_1 був при свідомості, а тому, за викладених обставин, мав право на передбачену законом, необхідну медичну інформацію щодо лікувального процесу та можливих ризиків настання тяжких наслідків для його життя і здоров`я, а також проведення медичного втручання в його організм за його згодою.
Враховуючи вище викладене вимога, щодо визнання дії Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру в частині ненадання ОСОБА_1 при госпіталізації, передбаченої законом, необхідної медичної інформації щодо лікувального процесу та можливих ризиків настання тяжких наслідків для життя і здоров`я ОСОБА_1 , а також проведення медичного втручання в організм ОСОБА_1 без отримання на це інформаційної добровільної згоди від ОСОБА_1 , порушенням вимог закону, прав і свобод в сфері охорони здоров`я при наданні медичної допомоги ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Вимога, щодо визнання факту розповсюдження конфіденційної інформації про стан здоров`я ОСОБА_1 без його згоди серед третіх осіб порушенням прав, свобод і законних інтересів людини та недотримання приписів Конституції України, вимог інформаційного та медичного законодавства, також підлягає до задоволення, враховуючи наступне.
Частина 2 ст. 32 Конституції України не допускає збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод декларує захист від втручання в приватне життя особи, розповсюдження конфіденційної інформації про стан здоров`я людини без її згоди є безумовним, протиправним втручанням в її приватне життя.
Стаття 286 ЦК України охороняє право фізичної особи на таємницю про стан свого здоров`я та забороняє розповсюджувати дані про стан здоров`я людини.
Стаття 40 закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» забороняє медпрацівникам розголошувати відомості про стан здоров`я пацієнта.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про інформацію» не допускається використання ат поширення інформації про особу без її згоди .
Стаття 10 закону України «Про доступ до публічної інформації» зобв`язує розпорядника інформації використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 30 жовтня 1997 року № 5 у справі Устименка, медична інформація, тобто свідчення про стан здоров`я людини та її історія хвороби, за своїм правовим режимом належить до конфіденційної. В рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 року № 2 зазначено, що відповідно до ч.1 та 2 ст.32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, тобто використовувати та поширювати конфіденційну інформацію про особу без її згоди. Лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, має право вільно на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.
Головний лікар ОСОБА_3 , як розпорядник інформації про стан здоров`я пацієнта ОСОБА_1 його згоди і дозволу на її використання і поширення не отримував, а тому, надавши київському фахівцю, завідуючому кафедрою діабетології національної академії післядипломної освіти ім. Шупіка Маньківському медичні документи, в яких міститься конфіденційна інформація про стан здоров`я хворого діяв незаконно, всупереч вимог вище приведених норм права.
Норма ст. 40 Основ законодавства України про охорону здоровя визначає один із найважливіших деонтологічних принципів збереження лікарської таємниці. У ст. 78 Основ закріплюються професійні обов`язки медичних працівників, де у п. «г» міститься обов`язок зберігати лікарську таємницю. Аналізуючи текст Клятви лікаря затверджений Указом Президента від 15.06.1992 року, закріплений обов`язок лікаря зберігати лікарську таємницю і не використовувати її на шкоду людині.
У контексті цього ЄСПЛ зазначив (рішення у справі М.С. проти Швеції 1997 рік), охорона даних особистого характеру, й особливо медичних даних, має основоположне значення для здійснення права на повагу до приватного та сімейного життя. Дотримання конфіденційності відомостей про здоров`я становить основний принцип правової системи всіх держав учасниць Конвенції.
У Рішенні ЄСПЛ у справі (З. проти Фінляндії) Суд наголосив, що захист персональних даних у даній справі медичного характеру має фундаментальне значення для реалізації особою свого права на повагу до приватного та сімейного життя. Відповідно держава зобов`язана визначити ефективні гарантії, аби запобігти оприлюдненню такої інформації. Суд бере до уваги фундаментальне значення захисту персональних даних, причому не лише медичних, для здійснення права на повагу до приватного та сімейного життя, як це гарантується ст. 8 Конвенції. Повага конфіденційних даних про фізичний стан є суттєвим принципом у правових системах усіх держав учасниць Конвенції. суттєво важлива не тільки повага до особистого життя хворих, але також їхня довіра до представників медичної професії і служби охорони здоров`я загалом. Без такого захисту ті, хто потребує медичної допомоги, можуть утриматися від надання інформації особистого чи інтимного характеру, необхідної для потрібного лікування і навіть від звернення за такою допомогою, ставлячи під загрозу своє здоров`я, у випадку заразних хвороб і здоров`я суспільства. Тому внутрішнє законодавство повинно надавати належні гарантії для запобігання поширенню або розголошенню таких даних про здоров`я людини, що не сумісні з гарантіями ст. 8 Конвенції.
Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В ч.1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
З правової позиції Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року, висловленій в постанові № 6-322цс15 вбачається, що у разі, якщо події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності Цивільного кодексу України 2003 року, то такі позовні вимоги підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168цього Кодексу.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Враховуючи вище викладене вимога про стягнення з адміністрації ВОКЕД на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 1 грн. підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 509, 526, 530, 611,623 ЦК України 2003 року, ст.ст. 15, 30, 62, 75, 172, 202 203 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в :
Позов задовольнити частково.
Визнати дії Вінницького обласного клінічного ендикронологічного диспансеру в частині ненадання ОСОБА_1 при госпіталізації необхідної належної медичної допомоги, що проявилось у подальшому лікуванні, яке не в повній мірі відповідало встановленому діагнозу протиправними та такими, що порушили права ОСОБА_1 , свободи і законні інтереси в сфері охорони здоров"я.
Визнати дії Вінницького обласного клінічного ендикронологічного диспансеру в частині ненадання ОСОБА_1 при госпіталізації, передбаченої законом, необхідної медичної інформації щодо лікувального процесу та можливих ризиків настання тяжких наслідків для життя і здоров`я ОСОБА_1 , а також проведення медичного втручання в організм ОСОБА_1 без отримання на це інформаційної добровільної згоди від ОСОБА_1 , порушенням вимог закону, прав і свобод в сфері охорони здоров`я при наданні медичної допомоги ОСОБА_1 .
Визнати дії Вінницького обласного клінічного ендикронологічного диспансеру при здійсненні архівування історій хвороби ОСОБА_1 №1394 та №2127 такими, що не відповідають вимогам архівного законодавства України та порушують права та законні інтереси ОСОБА_1 в архівній та медичній сферах.
Визнати факт розповсюдження конфіденційної інформації про стан здоров`я ОСОБА_1 без його згоди серед третіх осіб порушенням прав, свобод і законних інтересів людини та недотримання приписів Конституції України, вимог інформаційного та медичного законодавства.
Стягнути з Вінницького обласного клінічного ендикронологічного диспансеру на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1 грн.
В решті позову - відмовити.
Стягнути з Вінницького обласного клінічного ендикронологічного диспансеру на користь держави судові витрати в розмірі 3582,80 грн.
Рішення може бути оскаржено сторонами до апеляційного суду Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які не брали участі в судовому засіданні з моменту отримання рішення суду.
Повне мотивоване рішення суду буде виготовлене на 26.05.2016р.
Суддя: