УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,-
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про визнання реєстраційного посвідчення на частку будинку та свідоцтва про право власності на спадщину за законом недійсними, визнання права власності на частину будинку та виключення цієї частки із спадкового майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом до ОСОБА_5, який згодом уточнила та просила: визнати реєстраційне посвідчення від 02 жовтня 1997 року на право власності на будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_5 недійсним; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 січня 2014 року, видане приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ЧорнимІ.Ю., яким визначено частку у розмірі 1/2 від 23/50 спадщини за ОСОБА_5 недійсним; визнати за нею, ОСОБА_4, право власності на 23/50 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1, яка в технічному паспорті від 23 грудня 2010 року зазначена як прибудова під літ. А1-1 - загальною площею 40,9 кв.м та гараж під літерою Б - загальною площею 19,2 кв.м; виключити 23/50 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1, яка в технічному паспорті від 23 грудня 2010 року зазначена як прибудова під літерою А1-1 - загальною площею 40,9 кв.м та гараж під літерою Б - загальною площею 19,2 кв. м. зі складу спадщини.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року, у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 132 ЦК УРСР 1963 року, складовою частиною речі є все те, що не може бути відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході права на річ складові частини її не підлягають відділенню. Приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше.

У роз'ясненнях, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зазначено, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК і ст. 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 вересня 1994 року житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, яка була надана ОСОБА_8 під забудову згідно договору від 14 липня 1959 року.

Право власності на спірну прибудову А-1-1 та гараж під літерою «Б», як складові частини житлового будинку та приналежність до житлового будинку виникло під час дії ЦК УРСР 1963 року.

Оскільки позивачу та її чоловікові не була надана земельна ділянка для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, вони не були власниками (співвласниками) цього будинку, а тому вони не могли набути право власності на прибудову до цього будинку і гараж «Б», як складову річ і приналежність до цього будинку.

Участь у будівництві спірних прибудов та гаражу не є підставою для виникнення у позивача права власності на спірне нерухоме майно.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук