ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дьоміної О.О., Демяносова М.В., Леванчука А.О., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що відповідач у добровільному порядку умови договору позики не виконує, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 6 971 573,56 грн, з яких 3 954 600 грн - основного боргу, 406 937, 56 грн - 3 % річних, 2 610 036 грн інфляційних витрат.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг у розмірі 3 954 600 грн, три відсотки річних у розмірі 406 937 грн 56 коп. та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 2 361 280 грн, 3 % річних в сумі 148 181 грн 92 коп. та судовий збір у сумі 3 654 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким також погодився апеляційний суд, виходив з того, що сума боргу може бути стягнута з відповідача з урахуваннями 3 % річних, починаючи з 01 лютого 2012 року за 1 252 дні прострочки, як зазначено позивачем, що становить 406 944,60 грн із суми заборгованості в розмірі 180 000 дол. США, оскільки у зв'язку з коливання курсу долара США, суд позбавлений можливості нарахувати 3 % річних на еквівалент суми в гривні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення індексу інфляції, суди виходили з того, що позивач просив стягнути борг в іноземній валюті, а грошові кошти передавалися ОСОБА_6 у гривні і позивач просив стягнути суму боргу за курсом долара США станом на 09 липня 2015 року та не просив стягнути суму боргу в гривні станом на 01 лютого 2012 року з урахуванням відповідного індексу інфляції.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 31 травня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, за умовами якого позичальник (відповідач) отримав від позикодавця (позивач), а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1 440 000 грн, що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 180 тис. доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками м. Києва. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.

Пунктом 2 договору передбачено, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 лютого 2012 року.

При цьому, повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 180 тис. доларів США за середнім курсом продаж комерційними банками м. Києва (за вибором позикодавця) на день передачі грошей.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року, ухвалене у даній справі та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 23 березня 2016 року вказувала на допущені апеляційним судом порушення, зокрема вирішуючи спір, апеляційний суд дослідивши зміст договору позики, взяв до уваги положення договору зазначені у п. 1 та зауважив, що договір позики не містить умов, що позичальник повинен повернути 180 тис. доларів США, а отже поверненню підлягає сума заборгованості 1 440 000 грн, залишивши поза увагою, що п. 2 договору позики погоджено сторонами, що сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 180 тис. доларів США за середнім курсом продаж комерційними банками м. Києва (за вибором позикодавця) на день передачі грошей. Даних щодо визнання цього пункту договору недійсним або внесення сторонами змін до даного пункту, матеріали справи не містять.

Поза увагою суду залишились письмові заперечення представника відповідача та його додаткові пояснення, зі змісту яких вбачається, що відповідач фактично визнає, що сума позики, яка підлягає поверненню має відповідати еквівалентові суми 180 тис. доларів, проте зазначав, що розрахунок заборгованості повинен бути обчислений станом на день остаточного розрахунку, встановленого договором, тобто 01 лютого 2012 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На порушення зазначеної норми, апеляційний суд під час нового розгляду справи в апеляційному порядку не врахував у достатньому обсязі вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 23 березня 2016 року.

Так, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не встановили усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не взяли до уваги, що відповідач отримав грошові кошти в гривні, в сумі 1 440 000,00 грн, стягнули суму боргу з урахуванням курсової різниці за період неповернення позики, не звернувши увагу на те, що позивачем вимог про стягнення збитків не заявлено та взято до уваги розрахунок позивача без урахування умов договору позики.

Таким чином, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік