Номер провадження: 22-ц/785/1283/16
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

Сватаненка В.І.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

встановила:

У грудні 2014 року позивачПублічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі Банк) звернулося до суду з зазначеним позовом, в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_2

Свої вимоги Банк обґрунтовує тим, що 02.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 69365 доларів США, терміном до 01.06.2029 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних.

Відповідно договору іпотеки від 02.06.2008 року ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2.

Оскільки відповідачка не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то Банк отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки. Заборгованість по кредиту станом на 05.09.2014 року складає 1259134,53 грн., з яких тіло кредиту у розмірі 873511,73 грн., відсотки 385622,79 грн..

ОСОБА_3 свої зобов'язання щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним не виконує. Позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до договору, укладеному між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року право вимоги за зазначеним кредитом № 0 від 02.06.2008 року отримав ПАТ «Дельта Банк».

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року позовні вимоги задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 02.06.2008 року, яка станом на 05.09.2014 року складає 1259134,53 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2, яка зареєстрована за ОСОБА_3.

Визначено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 41 ЗУ «Про іпотеку», а саме шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ«Про виконавче провадження» за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність АТ «Дельта Банк», посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційних скарг, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, тому суд першої інстанції визначив спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 41 ЗУ «Про іпотеку», а саме шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.

Однак колегія суддів повністю не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 02.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 69365 доларів США, терміном до 01.06.2029 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних (а.с.8-14).

02 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 (а.с.24-27).

Відповідно до п. 4.1.1. договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором (а.с.26).

Оскільки ОСОБА_3 не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то Банк отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заборгованість по кредиту станом на 05.09.2014 року складає 1259134,53 грн., з яких:

-тіло кредиту у розмірі 873511,73 грн.;

-відсотки 385622,79 грн..

Відповідно до висновку про оцінку вартості майна від 22.09.2014 року, зробленого консалтинговою компанією «Вектор Оцінки», ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_2, житловою площею 29,4 кв.м., загальною площею 49,7 кв.м., складає 374092 грн. (а.с.51).

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 12 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання боржником вимоги іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов'язання іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої зазначеною статті не є перешкодою для реалізації право іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

За змістом ст. 572 ЦК України, ст.ст. 33, 34, 39, 40 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки ОСОБА_3 не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то Банк має право в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, але колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо визначення способу реалізації предмету іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 41 ЗУ «Про іпотеку», а саме шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ«Про виконавче провадження» за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог.

Так, з позовної заяви вбачається, що Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Банком права власності на предмет іпотеки, але суд першої інстанції зазначивши в резолютивній частині рішення про задоволення позовних вимог Банку, вийшов за межі позовних вимог, та визначив спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 41 ЗУ «Про іпотеку», з чим колегія суддів не може погодитися.

Статтями 37 та 38 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України», виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 ЗУ від 05.06.2003 року № 898-IV «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержавтелю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова ВСУ від 11.12.2013 року за № 6-124цс13).

З урахуванням того, що законом передбачена можливість передачі предмета іпотеки Банку у разі невиконання умов кредитного та іпотечного договорів, приймаючи до уваги, що вказаний спосіб забезпечення виконання кредитного договору був обумовлений сторонами при укладанні договору іпотеки, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки ОСОБА_3 не виконує взяті на себе зобов'язання, то Банк цілком обґрунтовано звернувся до суду з вимогами щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, зазначивши про задоволення позовних вимог Банку, безпідставно та необґрунтовано визначив спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 41 ЗУ «Про іпотеку», замість визнання за Банком права власності на предмет іпотеки.

Тобто суд першої інстанції не прийняв рішення за позовними вимогами, які заявлялися в позовній заяві.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дана справа знаходилася на розгляді у суді апеляційної інстанції з травня 2015 року, з підстав неможливості сповістити ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим справа слуханням неодноразово відкладалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про місяця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМСУ України в Одеській області від 09.12.2015 року ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.104). На вказану адресу неодноразово направлялися повістки, які відповідачці вручені не були, та поверталися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

На протязі майже одинадцяти місяців перебування цивільної справи в апеляційному суді ОСОБА_3 жодним чином не цікавилася рухом, розглядом справи. Ухиляння від отримання надісланої судом кореспонденції вказує на зловживання відповідачем своїми процесуальними правами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У рішенні Європейського Суду від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин, дає підстави стверджувати про неналежне виконання процесуальних обов'язків ОСОБА_3, що призвело до затягування судового розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Дельта Банк» задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Дельта Банк» задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № б/н від 02.06.2008 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 (ІНН НОМЕР_1) за кредитним договором № 0 від 02.06.2008 року у розмірі 1259134,53 грн., з яких: тіло кредиту у розмірі 873511,73 грн., відсотки 385622,79 грн., шляхом визнання права власності та передачі у власність АТ «Дельта Банк» (МФО 380236, , р/р НОМЕР_2) квартири АДРЕСА_2, загальною площею 49,7 кв.м., жилою 29,4 кв.м., яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий № 2925, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 02.06.2008 року за № 2933699, згідно з витягом з державного реєстру правочинів № 6021143 від 02.06.2008 року, наданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу.

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.І. Сватаненко

П.М. Черевко