Справа № 201/889/16-ц (2/201/1075/2016)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Черновського Г.В.,

при секретарі Пісчанській Т.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, скасування державної реєстрації та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 22 січня 2016 року звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, скасування державної реєстрації та визнання права власності (а. с. 6-9).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 у позовній заяві та представник її інтересів у судовому засіданні посилались на те, що на підставі ордеру № 565, виданого ОСОБА_4 у 1981 році, останній разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 та їхнім малолітнім сином заселились до квартири № 260 в будинку № 30, корпус № 3 по проспекту Героїв у м.Дніпропетровську. За час спільного подружнього життя подружжя ОСОБА_3 у повному обсязі сплатило свій пай за квартиру. У 2004 році шлюб між сторонами був розірваний, відповідач виїхав з квартири та утворив іншу сімю, а у спільній квартирі залишились мешкати позивач разом із сином. В подальшому, намагаючись переоформити належну ОСОБА_3 частку квартири №260 в будинку № 30, корпус № 3 по проспекту Героїв у м. Дніпропетровську на сина сторін, позивачу стало відомо про неможливість вчинення таких дій, оскільки право власності на квартиру в цілому зареєстровано за ОСОБА_4 У звязку із зазначеним ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення на право власності на 1/2 частину квартири № 260 в будинку № 30, корпус № 3 по проспекту Героїв у м.Дніпропетровську; скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_4 на № 1/2 частину вказаної квартири; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири № 260 в будинку № 30, корпус № 3 по проспекту Героїв у м.Дніпропетровську, яка має загальну площу 66,7 м2, житлову площу 46,5 м2 та складається з наступних приміщень: 1 коридору площею 6,7 м2, 2 житлової площею 17,1 м2, 3 житлової площею 16,6 м2, 4 житлової площею 12,8 м2, 5 кладової площею 0,5 м2; 6 кухні площею 9,7 м2; 7 вбиральні площею 1,2 м2, 8 ванної площею 2,1 м2.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, надав заяву про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_3

Судом, вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи, були встановлені наступні факти.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 квітня 1978 року (а. с. 49) по 12 жовтня 2007 року (а. с. 10).

19 листопада 1981 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів члену ЖБК № 306 на імя ОСОБА_4 був виданий ордер № 565 на право зайняття його родиною з трьох осіб квартири АДРЕСА_1 (а. с. 50). На підставі даного ордеру ОСОБА_4 було видано відповідне реєстраційне посвідчення (а. с. 65, 67, 68) у звязку із повною виплатою вартості займаної квартири (а. с. 66).

Відповідно до довідки Житлового-будівельного кооперативу № 306, наданої на запит суду, в 1981 році згідно зі списками міськвиконкому м. Дніпропетровська до квартири АДРЕСА_2 заселилась родина з трьох осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_3 (дружини), ОСОБА_6 (сина) (а. с. 69).

За вказаною адресою ОСОБА_3 зареєстрована з 1982 року та з цього часу постійно проживає у спірній квартирі, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 51).

Статтею 15 ЗУ «Про власність» (чинного станом на день виникнення спірних правовідносин) передбачалось одержання громадянином у власність квартири та іншого майна: член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Згідно з положеннями ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України (діючого станом на день виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частиною 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України (діючого станом на день виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 29 Кодексу про шлюб та сімю України (діючого станом на день виникнення спірних правовідносин) якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно з розясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного суду України № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1998 року при розгляді справ такої категорії належить виходити з того, що відповідно д статей 22, 25, 27-1 Кодексу про шлюб та сімю України (діючого станом на день виникнення спірних правовідносин) спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України « 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РПЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення права власності.

Частиною 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сімю України (діючого станом на день виникнення спірних правовідносин) визначено, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно з ст. 11 Кодексу про шлюб та сімю України (діючого станом на день виникнення спірних правовідносин) У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до правового вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналізуючи правовідносини виниклі між сторонами в контексті викладених правових норм, приймаючи до уваги, що в ході судового розгляду даної цивільної справи знайшов підтвердження факт набуття ОСОБА_4 права власності на квартиру № 260 в будинку №30, корпус № 3 по проспекту Героїв у м.Дніпропетровську під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, суд вважає за необхідне визнати за останньою право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, оскільки цей обєкт нерухомого майна є спільно набутим під час перебування у шлюбі майном подружжя, а не особистою власністю ОСОБА_4

При цьому суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності до даних позовних вимог з огляду на те, що про порушення своїх законних прав та інтересів позивачу стало відомо не під час або відразу після розірвання шлюбу між сторонами у 2004 року, а в 2016 році.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним реєстраційного посвідчення на право власності на 1/2 частину квартири № 260 в будинку № 30, корпус № 3 по проспекту Героїв у м.Дніпропетровську, суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, оскільки позовні вимоги в цій частині не є обґрунтованими.

У задоволенні позивних вимог в частині скасування державної реєстрації за ОСОБА_4 прав власності на № 1/2 частину спірної квартири суд також вважає за необхідне відмовити, оскільки такий захист права як «скасування державної реєстрації» не передбачений ст. 16 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сімю України, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири № 260 в будинку № 30, корпус № 3 по проспекту Героїв у м.Дніпропетровську, яка має загальну площу 66,7 м2, житлову площу 46,5 м2 та складається з наступних приміщень: 1 коридору площею 6,7 м2, 2 житлової площею 17,1 м2, 3 житлової площею 16,6 м2, 4 житлової площею 12,8 м2, 5 кладової площею 0,5 м2; 6 кухні площею 9,7 м2; 7 вбиральні площею 1,2 м2, 8 ванної площею 2,1 м2.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

ОСОБА_7 Черновськой