Справа № 628/1987/16-ц
Провадження № 2/628/862/16
06 вересня 2016 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області у складі:
головуючого - судді Цендра Н.В.,
за участю: секретаря - Кравцової В.М.,
адвоката - Пухтаєвич О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Куп'янську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд, -
ОСОБА_2 звернулася до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона являється власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі позивача але не проживає в ній з 01 жовтня 2014 року. Відповідач забравши свої речі поїхала з квартири. Особистих речей відповідача у квартирі позивача немає, а реєстрації місця проживання відповідача у квартирі перешкоджає позивачу у повній мірі скористатися своїм особистим майном. У зв'язку з вищевикладеним позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.
У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов у повному обсязі, просили його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки з відміткою «повернуто за закінченням терміну зберігання», оскільки згідно з п. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав.
Третя особа - ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України.
Вислухавши доводи позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу, що підтверджується ксерокопією договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2005 року, а також витягом з державного реєстру правочинів (а.с. 8-9).
В квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована - ОСОБА_3. Даний факт підтверджується довідкою №81 від 25 квітня 2016 року виданою головою правління ОСББ «Оберіг», крім того у довідці зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі але не мешкає в ній з жовтня 2014 року (а.с. 6).
Факт не проживання відповідача ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актом не проживання громадянина за місцем його реєстрації від 23 травня 2016 року складеним в присутності сусідів даної квартири ОСОБА_5, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_6 В акті не проживання зазначено, що ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_7 2007 року народження, ОСОБА_8 2008 року народження не мешкають в квартирі за місцем реєстрації з жовтня 2014 року по цей час (а.с. 7).
Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судовому засіданні повідомили, що вони являються сусідами позивача та бачили ОСОБА_3 останній раз у кінці 2014 року на початку 2015 року. Також зазначили, що ОСОБА_3 поїхала з квартири та забрала всі свої особисті речі.
Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 6 ЗУ «про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом у судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 набула право користування належним позивачу житлом, однак за даною адресою не проживає з жовтня 2014 року, тобто більше року, що підтверджується актом не проживання та показаннями сусідів спірної квартири.
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідач за комунальні послуги не платить, у квартирі АДРЕСА_1 не проживає без поважних причин понад один рік, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 втратила право на користування спірним житлом. Враховуючи, що визнання ОСОБА_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку, необхідне позивачу для зменшення витрат на житлово-комунальні послуги, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
Керуючись ст. ст. 10,11, 57, 60, 61, 157, 209, 224-226 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. 156 ЖК України, ст.ст. 316-319, 328, 391, 405-406 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненням), ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 знявши ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Куп'янський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 09 вересня 2016 року.

Суддя Куп'янського міськрайонного суду

Харківської області Н.В.Цендра