Справа № 344/1079/16-ц
Провадження № 2/344/2564/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря ПрокопівС.Р.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення прав на частку у спільному майні,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що сторони зареєстрували шлюб в 1978 році. Під час перебування в шлюбі сторони набули у спільну власність квартиру АДРЕСА_1. Позивачка просила суд припинити право власності відповідача на його частку в рахунок компенсації грошовими коштами. 28/03/2016 р. позивачка подала суду заяву, в якій просила суд на будь-яких умовах повернути їй клаптик землі на території Хриплинської сільської ради з підстав добровільного залишення городу на її маленькій батьківщині.

В судовому засіданні позивачка підтримала позов та надала перед судом пояснення про те, що у вісімдесятих роках позивачка передала відповідачу золотий годинник, який, на її думку, коштував 1000 рублів, що вона вважає авансом за частку відповідача в праві власності на квартиру; в м. Долині позивачка мала спадщину, але віддала її сестрі, бо сестра, то закон; на земельній ділянці для сільськогосподарського виробництва почуває себе добре, бо там чисте повітря. Позивачка відмовилась від виступу в судових дебатах, натомість пропонувала розповісти коротко про все своє життя.

В судовому засіданні відповідач заперечив позов з тих підстав, що у позивачки відсутні грошові кошти для виплати компенсації вартості його частки; у відповідача відсутнє інше житло, спірне житло є єдиним його житлом; передання годинника 30 років назад, у вісімдесятих роках та ще й у рахунок оплати вартості частки в квартирі заперечує. Також відповідач надав пояснення про те, що у нього з дружиною все в порядку в побуті, крім як час від часу у неї виникають маячного характеру ідеї щодо позбавлення його права на частку в квартирі і на отриману ним за місцем своєї роботи земельну ділянку для сільськогосподарського виробництва; приступи претензій у позивачки виникають періодично після проведеної їй операції і, на його думку, пов`язані з проблемами із психічним здоров`ям. Відповідач просив суд не позбавляти його права на єдине житло і на земельну ділянку, яку ним отримано в особисту власність за місцем його роботи. На відсутність правових підстав для позову та надуманість позову вказує те, що відповідач пропонував позивачці оформити земельну ділянку на підставі правочину на її ім`я, але вона відмовляється від цього, бо втратить можливість судитися за неї. Також позивачка регулярно подає на відповідача до суду, а в наступному припиняє ці спори. Усі інші пояснення позивачки відповідач також вважає її фантазією.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу №316642 26/11/1978 р. зареєстровано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1

21/03/1997 р. видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних долях позивачу та відповідачу.

Відповідно до звіту про оцінку від 15/01/2016 р. вартість квартири складає 270308 гривень.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16/07/2012 р. вирішено між сторонами спір за позовом позивачки до відповідача про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та визнання права власності на території Хриплинської сільської ради та відмовлено в позові.

В 1994 р. видано державний акт про право власності на земельну ділянку на ім`я відповідача площею 0,0453 га території Хриплинської сільської ради.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

В ст. 369 ЦК України вказано, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином позивачка не довела тієї обставини, що частка відповідача є незначною, припинення права не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника адже частка відповідача складає 1/2 в праві власності на спірну квартиру, а будь-якого іншого житла у відповідача немає.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до п. 1 ст. 317 ЦК України, ст. 319 ЦК України та п. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

В свою чергу відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідн до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини в справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 р. у справі Власов проти Росії (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, п.41 50, Справа Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Отже негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є непорушення житлових прав відповідача.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідача спірним житлом підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином позов позбавлений будь-яких правових підстав, спрямований на позбавлення відповідача прав власності, в тому числі без належної на те компенсації, а тому позов є формою зловживання правом на звернення до суду.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на 1/2 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнанні права власності на вказану квартиру в цілому за позивачкою та поверненні позивачці земельної ділянки в с. Хриплин, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський