АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/6077/14-ц 22-ц/774/834/К/16
Справа № 216/6077/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження 22ц/774/834/К/16 Кузнецов Р.О.
Категорія - 21 (4) Доповідач - Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

18 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Петренко К.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка є правонаступником померлого позивача ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Ярослав Олексійович, про визнання правочину дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., про визнання договору дарування, укладеного ОСОБА_7, яка діяла від імені позивача за довіреністю, та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1021, відповідно до якого відповідач отримав в дарунок житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником вищевказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.1992 року. В зазначеній житловій квартирі, позивач після смерті своєї дружини мешкав самостійно, був в ній зареєстрований та увесь час за власний рахунок утримував житло. За життя позивач хворів на ряд різноманітних захворювань, у зв'язку із цим, стан його здоров'я був таким, що він потребував постійного медичного спостереження, лікування, а також сторонньої допомоги та догляду. Враховуючи зазначене позивач його донька та онуки у 2012 році вирішили, що позивач подарує спірну квартиру своєму молодшому онуку- відповідачу по справі, а він в свою чергу буде здійснювати догляд за позивачем та утримувати квартиру. 07.06.2012 року ОСОБА_7, яка доводилася тещею відповідачу, діючи на підставі довіреності, уклала від імені позивача договір дарування належної йому житлової квартири на користь відповідача. Після підписання договору дарування позивач продовжував мешкати в житловій квартирі. Відповідач по справі, в свою чергу спочатку проявляв до свого діда -позивача у справі турботу та допомагав йому, проте через декілька місяців після укладення договору припинив навідувати останнього, надавати йому фізичну допомогу в придбанні продуктів харчування, медикаментів, не допомагав йому матеріально утримувати квартиру. Крім того, відповідач по справі в липні 2014 року зареєстрував в житлову квартиру сторонніх для позивача осіб, у зв'язку із чим на квартиру почали нараховуватися інші додаткові комунальні платежі, які позивач також був змушений оплачувати самостійно, що завдавало йому зайвих хвилювань та спричинило загострення існуючих в нього хвороб, що призвело до госпіталізації. Враховуючи зазначене та те, що позивач здійснив видачу довіреності для укладення договору дарування із відповідачем у зв'язку із збігом тяжких для позивача обставин просив суд визнати договір дарування належної йому квартири недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач у справі ОСОБА_5 - помер.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 26 травня 2015 року до участі у справі у якості правонаступника позивача у справі - ОСОБА_5, було залучено його доньку ОСОБА_2, яка підтримала позов батька та 17.06.2015 р. оформила та підтримала раніше заявлені позовні вимоги.

Обдарований ОСОБА_3 до моменту смерті ОСОБА_5 не проживав у спірній квартирі, комунальні послуги не сплачував.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2016 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Так на думку апелянта, суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що ОСОБА_5 уклав спірний договір перебуваючи у вкрай тяжких життєвих обставинах (хвороба, неможливість самостійно вести свій побут, потребування у лікуванні) та на вкрай невигідних для себе умовах - безоплатно позбавив себе права власності на своє єдине житло. За відсутності тяжкої обставини правочин (хвороби ОСОБА_5) не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, проте зазначеного судом враховано не було.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення вищезазначеним вимогам не відповідає у повній мірі.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності належала трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, де він був зареєстрований та постійно проживав до смерті, одноособово утримував житло та сплачував за комунальні послуги (а.с. 7).

ОСОБА_5, як людина похилого віку 1931 року народження, тяжко хворів, про що свідчать матеріали справи ( а.с. 12-18).

19 квітня 2012 року він видав довіреність за №646, якою уповноважив ОСОБА_7 подарувати належну йому квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, його онукові - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказану довіреність було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Ярославом Олексійовичем (а.с. 8).

07 червня 2012 року ОСОБА_7, діючи за довіреністю, подарувала ОСОБА_3 квартиру, яка належала ОСОБА_5 на праві власності (а.с.10-11).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27.09.2014 (а.с. 49).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем підстав, передбачених ст.233ЦК України , для визнання недійсними оспорюваного правочину, одночасно зазначивши що дарування квартири відповідачу відбулось за власним бажанням дарувальника, без жодного на нього тиску, при цьому суд зазначив і те, що навіть за умови наявності підстав вважати, що між сторонами фактично було укладено право чин довічного утримання, невиконання обов'язків з утримання з боку ОСОБА_3 має наслідком розірвання такого правочину, а не визнання його недійсним.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладанні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямована на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусив ( життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчудження належного йому майна на користь обдарованого.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і таке інше), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, необхідно довести факт збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.

Таким чином правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

За життя ОСОБА_5 було подано вищезазначений позов, зі змісту якого вбачається, що укласти договір дарування його спонукала тяжка хвороба, яка прогресувала та необхідність допомоги близької людини. Тяжкі обставини вимусили його укласти договір на вкрай невигідних умовах.

Зазначені обставини не спростовані відповідачем, а навпаки, підтвердженні поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7,ОСОБА_9, які надали їх під час судового розгляду та підтвердили тяжкі обставини ОСОБА_5, його тяжку хворобу та прагнення до утримання та допомоги зі сторони обдарованого та письмовими доказами про стан здоров'я ОСОБА_5

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що договір дарування квартири був укладений позивачем під впливом тяжких для нього обставини та на вкрай невигідних для нього умовах, а відтак можуть бути визнанні недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, є хибним, таким, що не відповідає матеріалам справи, поясненням свідків та учасників оспорюваного договору.

Колегія суддів, ухвалюючи рішення про задоволення позову вважає, що похилий вік, тяжкі захворювання, потреба в допомозі, примусила ОСОБА_5 укласти договір дарування належної йому квартири під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для нього умовах, позбавивши себе єдиного житла. Отже волевиявлення не можна вважати вільним і таким, що відповідало його внутрішньої волі, що є підставою недійсності правочину відповідно до ст.ст.203,215 ЦК України та ч.1 ст.233 ЦК України, яка не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, що міститься у Постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року, 03.06.2015р., 06.04.2016р., та відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права у подібних правовідносинах

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження матеріалами справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, також суд постановив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому вказане рішення, як незаконне, необхідно скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити, отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2 309 ч.1 п.п.3, 4 314, ч.2 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2016 року - скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_2, яка є правонаступником померлого позивача ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Ярослав Олексійович, про визнання правочину дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_5 за довіреністю, та ОСОБА_3, посвідченого 07.06.2012 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1021.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір 511,56 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

І.Є. Ляховська