Єдиний унікальний номер 725/993/16-ц
Номер провадження 2/725/223/16
16.05.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців
головуючого судді Піхало Н. В.
при секретарі Томко І.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСББ «Промінь 2», про усунення перешкод у користуванні квартирою, яка є спільною сумісною власністю, шляхом вселення, -
У березні 2016 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона на підставі свідоцтва про право власності є співвласником квартири № 25, розташованої у м. Чернівці, по вул. Руська, 213. Іншими співвласниками спірної квартири є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які проживають у цій квартирі. Однак, не зважаючи на ту обставину, що вона є співвласником даної квартири й відповідно має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні даною квартирою, зокрема не надають ключі від вхідних дверей, просила на підставі ст.ст. 319, 321 та 391 ЦК України відновити її порушене право шляхом зобовязання відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою, надати ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1, а також вселити її як співвласника до картири.
В судове засідання позивачка не зявилась, хоча повідомлялась про час та місце розгляду справи належним чином, від неї через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідачі в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили.
Голова ОСББ «Промінь 2» ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.
Так, відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідачів, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення.
Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.
Правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України).
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло є співвласником квартири № 25, розташованої у м. Чернівці, по вул. Руська, 213, однак за даною адресою не проживає (а.с. 4, 6, 8).
Іншими співвласниками спірної квартири є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які проживає у цій квартирі, (а.с.4, 6).
Порядок користування спірною квартирою між її співвласниками не встановлений, а також відсутні дані щодо визначення часток кожного із співвласників у спірній квартирі.
Також з матеріалів справи убачається, що спірна квартира розташована на 7 поверсі 9-ти поверхового будинку і складається із двох кімнат площею 16,40 кв.м та 10,70 кв.м., житловою площею 27, 10 кв.м, а також кухні площею 15,50 кв.м., ванної кімнати площею 4,30 кв.м, коридору 9,30 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту (а.с. 7).
Зокрема, звертаючись до суду із вказаними позовом, позивачка зазначала, що відповідачі відмовляються надавати їй ключі від вхідних дверей квартири, чим позбавляють її можливості вільно користуватись своєю часткою квартири, а іншого власного житла вона не має та змушена проживати у квартирі її батьків, у звязку із чим просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою шляхом надання їй ключів від спірної квартири та вселення її до квартири.
Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Таким чином, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.
При цьому, ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зокрема, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
Також слід зазначити, що право людини на житло є загальновизнаним.
Так, згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24). Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина друга статті 22, частина перша статті 64 Основного Закону України).
Зокрема, відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
При цьому, частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом.
Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст.ст. 185, 187, 189 ЦПК України.
Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки позивачем надано достатньо доказів на підтвердження її права власності щодо спірної квартири й відповідно права щодо вільного володіння та користування належною їй на праві спільної сумісної власності квартирою, у тому числі й щодо права на проживання у даній квартирі, у реалізації якого перешкоджають відповідачі й відповідно в розумінні положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного, у тому числі доказів щодо відсутності спору щодо користування спірною квартирою та відсутності з їх боку чинення перешкод позивачу на вільне користування квартирою, у тому числі наявність у неї ключів від квартири та можливості вільного доступу до неї, а також проживання у ній.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 316-319, 321, 358, 391, 396 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 61, 88, 169, 209, 212-215, 224, 295 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, яка є спільною сумісною власністю, шляхом вселення задовольнити.
Зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою №25 в будинку №213 по вул. Руській в м. Чернівці та надати їй ключі від вказаної квартири.
Вселити ОСОБА_1 в квартиру №25 пор вул. Руській, 213 в м. Чернівці, як співвласника даної квартири.
Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало