Справа № 363/909/15-ц Головуючий у І інстанції Скарлат О. І.
Провадження № 22-ц/780/175/16 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 8 20.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

20 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Таргоній Д.О.

при секретарі Якимчук Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» на рішення Вишгородського районного суду від 19 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», Жукинської сільської ради про витребування земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,-

встановила :

Позивачка в лютому 2015 року звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Жукинської сільської ради Вишгородського району від 01.12.1999 року №70 ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га в с.Ровжі для індивідуального будівництва, про що було внесено запис в кадастрово-шнурову книгу. 04 квітня 2007 року на підставі рішення Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області передано ОСОБА_3 земельну ділянку, площа якої складає 0,25 га та знаходиться в АДРЕСА_1 у приватну власність, з цільовим використанням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд., відмінивши дію частини рішення виконавчого комітету сільської ради від 01.12.1999 року №70 п.4, а саме про надання ОСОБА_3 під будівництво 0.12 га. Згідно довідки Жукинської сільської ради за ОСОБА_3 по кадастрово-шнуровій книзі закріплена земельна ділянка площею 0.25 га. В 2009 році батько позивача ОСОБА_3 розпочав процедуру виготовлення технічної документації по видачі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0.25 га. Однак не встиг отримати державний акт на вказану земельну ділянку , оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Позивач, як спадкоємець після смерті ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса для оформлення документів на спадщину на вказану земельну ділянку, однак їй було відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку.

Вказувала, що отримавши відмову від нотаріуса, вона звернулась у Жукинську сільську раду із питанням належного оформлення права власності. 20 березня 2014 року рішенням Жукинської сільської ради № 391-44-УІ позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах власності позивачу, визнавши таким, що втратило чинність п.2 рішення Жукинської сільської ради від 04.04.2007 року № 92-07-У у зв'язку із смертю ОСОБА_3 Під час оформлення документів на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу стало відомо, що земельна ділянка площею 0,25 га, у АДРЕСА_1, якою володів її батько з 1999 року, а фактично з 1991-1992 років, передана у постійне користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Позивачка, з урахуванням викладеного просила витребувати від ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на її користь земельну ділянку, площею 0,25 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3

Позивачка та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав.

Представник відповідача ДП Вищедубечанське лісове господарство» у судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що спірна земельна ділянка є землею лісового фонду і відноситься до земель лісогосподарського призначення , а з 1998 року перебуває у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» згідно державного акту НОМЕР_1 на право постійного користування землею. Крім того, належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду підтверджується довідкою №1542 від 11.11.2014 року Управління Держземагенства у Вишгородському районі Київської області. Спірна земельна ділянка на час прийняття Жукинською сільською радою рішень про передачу у власність вказаної земельної ділянки з постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не вилучалась. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області позов визнала, вважала його таким, що підлягає до задоволення.

Рішенням Вишгородського районного суду від 19 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована в АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» просило, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити позивачці у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

По справі встановлено, що рішенням Жукинської сільської ради № 31 від 24 вересня 1991 року, ОСОБА_3 було надано в користування земельну ділянку для городництва площею 0,12 га в с.Ровжі.

Згідно рішення Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області № 65 від 01 грудня 1999 року, ОСОБА_3 виділено земельну ділянку для обслуговування жилої будівлі і споруд (індивідуального будівництва) площею 0,12 га в с.Ровжі.

Відповідно до рішення Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області № 70 від 01 грудня 1999 року, ОСОБА_3 передано безплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га для індивідуального будівництва в с.Ровжі.

Відповідно до рішення Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області сьомої сесії п'ятого скликання № 92-07-У від 04 квітня 2007 року, ОСОБА_3 передано в приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2500 га в АДРЕСА_1, відмінивши дію частини рішення виконавчого комітету сільської ради від 01 грудня 1999 року № 70 п. 4, а саме про надання ОСОБА_3 під будівництво 0,12 га (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №29.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, а саме: земельна ділянка площею 0,25 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Позивач прийняла спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 шляхом подачі заяви № 646 до Броварської міської державної нотаріальної контори 15 травня 2013 року.

Відповідно до спадкової справи № 189/2013 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, окрім позивачки, спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_5, яка відмовилась від належної їй частки спадкового майна після смерті ОСОБА_3 на користь доньки померлого - ОСОБА_2

Звернувшись до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину на належну частку спадкового майна, ОСОБА_2 отримала відмову у вчиненні такої нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, оскільки у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею відсутні записи про реєстрацію державного акту на ім'я ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги позивачки, суд виходив з того, що Жукинська сільська рада на законних підставах прийняла рішення про передачу ОСОБА_3 в приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, оскільки в земельно-шнуровій книзі містяться записи від 1993 р та 2007 р., що в порядку п.З Декрету КМУ від 26.12. 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" є підставою для посвідчення права власності на земельну ділянку.

Проте, з таким висновком суду у повному обсязі погодитися не можна.

Відповідно до ст..76-77 ЗК (в редакції 1993 року) землями лісового фонду визначаються землі, вкриті лісом, а також не вкриті лісом, але надані для потреб лісового господарства. Землі лісового фонду використовуються за цільовим призначенням для ведення лісового господарства.

Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів за погодженням із державними органами лісового господарства можуть надавати колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, радгоспам, іншим підприємствам, установам, організаціям і громадянам у тимчасове користування землі лісового фонду, що є у користуванні державних лісогосподарських підприємств, установ і організацій, для сільськогосподарських цілей. Плата за вказані землі вноситься в порядку, передбаченому статтею 36 цього Кодексу.

Рішенням Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області від 28 січня 1998 року №5 було надано у постійне користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» 6941,6 га землі для ведення лісового господарства.

Відповідно ст..23 Земельного кодексу, (в редакції, що діяла на момент надання землі - від 18.12.1990 р.) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

На підставі даного рішення ДП «Вищедубечанське лісове господарство» було отримано державний акт ІІ-КВ№001037 на право постійного користування землею, який 22 квітня 1998 року було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №4.

Таким чином ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з 1998 року є постійним користувачем 6941,6 га на території Жукинської сільської ради, до складу якої входила і спірна земельна ділянка, площею 0,2500 га в АДРЕСА_1, яку відповідно до рішення Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області сьомої сесії п'ятого скликання № 92-07-У від 04 квітня 2007 року, передано ОСОБА_3 в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2500 га в АДРЕСА_1; при цьому, зазначеним рішенням було відмінено дію частини рішення виконавчого комітету сільської ради від 01 грудня 1999 року № 70 п. 4.( а саме, щодо надання ОСОБА_3 під будівництво 0.12 га. ).

Крім того, з матеріалів справи випливає, що на час ухвалення рішення Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області № 92-07-У від 04 квітня 2007 року про передачу ОСОБА_3 в приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2500 га в АДРЕСА_1, рішення Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області від 28 січня 1998 року №5 про надання в користування та державний акт ІІ-КВ№001037 на право постійного користування землею ДП «Вищедубечанське лісове господарство», оспорюваними не були, їх не визнано недійсними та у відповідності до вимог чинного закону не скасовано.

Згідно вимог ст. 1 ЛК України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно до вимог ст. 149 ЗК України (в редакції 2006 року, що діяла на момент прийняття рішення) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень

Даних, що у відповідності до вимог закону Чужинською сільською радою Вишгородського району Київської області приймалися рішення щодо вилучення у ДП «Вищедубечанське лісове господарство» спірної земельної ділянки, матеріали справи не містять, що свідчить про те, що право постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на зазначену земельну ділянку в установленому законом порядку не припинялося, згоди на її вилучення підприємство не надавало.

З довідки №1542 від 11.11.2014 р. Управління Держкоземагенства у Вишгородському районі Київської області вбачається, що спірна земельна ділянка належність до земель лісового фонду та перебуває згідно державного акту з 1998 року у користуванні ДП «Вищедубечанське ЛГ».

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що 22 січня 2015 року на прохання ОСОБА_2 (спадкоємець ОСОБА_3.) було проведено обстеження спірної земельної ділянки для визначення меж, в результаті якого було складено Акт і зроблено план інструментальної зйомки ділянки, згідно з яким встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,3 га перебуває у кварталі 79 виділ 21 Хутірського лісництва, що входить до ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Таким чином, спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та на момент передачі їх у власність фізичній особі перебувала в постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Згідно вимог чинного законодавства землі лісогосподарського призначення не підлягають передачі у приватну власність громадян для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення садівництва.

Як вже зазначалося, на час смерті ОСОБА_3 (2013 рік) право власності останнього на спірну земельну ділянку згідно чинного законодавства не оформлялося, державний акт не видавався.

За таких обставин, твердження суду про те, що земельна ділянка 0,2500 га в с.Ровжі, вул..Мисливська перебувала у власності ОСОБА_3 та має статус спадкового майна, спростовується матеріалами справи.

З огляду на викладене, у суду були відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на спірну земельну ділянку.

Як наслідок, у позивачки відсутні підстави для витребування у відповідача спірної земельної ділянки.

Щодо посилання суду на те, що межі земельних ділянок, які знаходяться в користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не виділені в натурі на місцевості згідно державного акта НОМЕР_1 не відповідають обставинам та матеріалам справи, оскільки межі відведених земельних ділянок ДП «Вищедубечанське лісове господарство» в натурі (на місцевості) встановлені шляхом наявності на земельній ділянці межових знаків - стовпчиків у відповідності до ДСТУ 3534-97 «Знаки натурні лісоговпорядні та лісогосподарські».

В силу ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, а тому не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким слід відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України, колегія

Вирішила

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду від 19 жовтня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :