У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції про визнання права власності на житловий будинок із земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із вказаним вище позовом, у якому просили визнати за ними право спільної часткової власності по Ѕ частини за кожним на житловий будинок із надвірними будівлями загальною площею 172,3 кв. м, житловою площею 76,8 кв. м, допоміжною площею 95,5 кв. м по АДРЕСА_1.

На обґрунтування своїх вимог послалися на те, що жилий будинок АДРЕСА_1 складається із двох квартир: № 1, яка належить на праві власності ОСОБА_6, та № 2, яка належить їм (позивачам) на праві спільної часткової власності на підставі договору дарування від 31 липня 2013 року.

Після отримання в дар вказаної частини будинку вони (позивачі) отримали наказ Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради від 20 червня 2014 року № 138 «Про присвоєння поштової адреси», згідно із яким земельній ділянці, що утворена в результаті поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 та яка відійшла їм (позивачам), присвоєно поштову адресу «АДРЕСА_1».

Після проведення реконструкції житлового будинку з добудовою по АДРЕСА_1 до управління ДАБІ у Рівненській області ними подано Декларацію про готовність до експлуатації об'єкта за вказаною адресою, який складається із двох поверхів загальною площею 172,3 кв. м, житловою - 76,89 кв. м., нежитловою - 95,5 кв. м.

Однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно їм відмовлено у державній реєстрації права приватної спільної часткової власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, оскільки правовстановлюючі документи видано на квартиру № 2 з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 у м. Рівне, а декларація про готовність об'єкта до експлуатації засвідчує реконструкцію житлового будинку з добудовою по АДРЕСА_1.

Посилаючись на наведені вище обставини, позивачі просили позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право спільної часткової власності по Ѕ частини за кожним на житловий будинок із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 загальною площею 172,3 кв. м, житловою площею 76,8 кв. м, допоміжною площею 95,5 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність в діях відповідача порушень прав позивачів, за захистом яких вони звернулися, оскільки питання щодо визнання спірного об'єкта нерухомого майна будинку не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право. Зокрема, суд зазначив, що позивачі не оскаржували відмову державного реєстратора прав не нерухоме майно у реєстрації їх майнових прав, а вимагали визнання права власності не реконструйований об'єкт нерухомості у спосіб, не передбачений законом.

Висновки суду є правильними, відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом правильно застосовані.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А. Черненко