Провадження № 2/522/2073/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні в залі Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного академічного театру опери та балету про стягнення середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 17.12.2015 року звернулась до суду з позовом до Одеського національного академічного театру опери та балету, за яким просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2009 року про поновлення її на роботі та виплатити їй середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у звязку з затримкою виконання рішення суду у розмірі 40 606, 37 грн..

В обґрунтування позову зазначила, що 25.03.2009 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси вона була поновлена на посаді артистки вокалістки вищої категорії Одеського національного академічного театру опери та балету. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2009 року не було виконано у звязку з його оскарженням відповідачем, про що адміністрація театру повідомило позивачці листом за №03-21/421 (поновлення на роботі є неможливим до повного розгляду справі на підставі оскаржуваного рішення). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25.03.2009 року рішення суду 1-ї інстанції було залишено без змін, а апеляційна скарга Одеського національного академічного театру опери та балету відхилена. Проте, позивачка на виконання вказаних рішень суду поновлена на посаді не була. Державним закладом Одеським національним академічним театром опери та балету була подана касаційна скарга на вказані рішення судів. Ухвалою ВССУ від 29.01.2010 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження. 26.03.2010 року наказом №61-к позивачку було поновлено на посаді артистки вокалістки вищої категорії з окладом згідно штатного розпису у розмірі 6710, 00 грн. на місяць, а також було виплачено суму заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 14 196, 00 грн.

Проте, за період звільнення та поновлення позивачки на роботі, остання ніде не працювала. Неодноразово зверталась усно та письмово з заявами про поновлення її на посаді, проте була поновлена на посаді лише через 12 місяців після постановлення відповідного рішення. З урахування вищевикладеного, вважає, що відповідачем порушено її законні права та інтереси, чим вимушена звернутись до суду за захистом.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Пояснила, що 25.03.2009 року судом ухвалено рішення суду про поновлення її на роботі, яке підлягає негайному виконанню, проте воно не було виконано навіть після апеляційної інстанції. Не по її вині рішення суду було не виконано, вона неодноразово зверталась з заявами, 10.06.2009 року до відділу кадрів і було прийнято її заяву, потім ще раз зверталась. Просить стягнути суму середнього заробітку за період з 25.03.2009 року по 25.03.2010 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 ( діє на підставі довіреності від 22.01.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги визнав лише частково. Підтримав пояснення, наданні у письмових запереченнях від 14.03.2016 року (а.с.41-41). Зазначив, що дійсно рішення суду не було виконано негайно, наказ про поновлення позивачки на роботі був виданий відповідачем після того, як позивачка повідомила відповідача про своє бажання вийти на роботу, це сталося тільки 03.09.2009 року. Вважає, що затримка виконання рішення за період з 26.03.2009 року по 03.09.2009 року виникла з вини позивачки, тому визнає позов лише частково та не заперечує проти задоволення вимог у межах терміну з 03.09.2009 року по 25.03.2010 року.

Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи №2-5246/09, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Приморським районним судом м. Одеси 25.03.2009 року було постановлено рішення по справі №2-5246/09, яким позов ОСОБА_1 задоволено: поновлено ОСОБА_1 на посаді артистки вокалісти вищої категорії Одеського національного академічного театру опери та балету; стягнуто з Одеського національного академічного театру опери та балету на користь ОСОБА_1 суму заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 14 196, 00 грн. (а.с.9).

З листа Одеський національний академічний театр опери та балету №03-21/421 від 25.09.2009 року (а.с.15) вбачається, що позивачці було повідомлено, що зазначене рішення оскаржене театром та до моменту повного розгляду зазначеної справи її поновлення на посаді артистки вокалісти на підставі оскаржуваного рішення неможливе.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.11.2009 року (а.с.10-11) вищевказане рішення суду 1-ї інстанції залишено без змін. Ухвалою ВСУ від 29.01.2010 року (а.с.12) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3

Приморським районним судом м. Одеси 03.08.2009 року було видано виконавчий лист №2-5246/09 про стягнення грошової суми з Одеського національного академічного театру опери та балету на користь ОСОБА_1 у розмірі 14 196 грн. (а.с.17). Постановою державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС ОМУЮ від 14.09.2009 року відрито виконавче провадження №В-12/658 по виконанню вказаного виконавчого листа №2-5246/09 (а.с.18).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово 23.03.2009 року, 10.06.2009 року, 25.09.2009 року, 24.12.2009 року зверталась до адміністрації театру з заявами щодо поновлення її на посаді.

Проте, наказ №61-к про поновлення на роботі ОСОБА_1 був виданий відповідачем лише 26.03.2010 року (а.с.19).

Позивачка 23.10.2015 року звернулась до адміністрації театру щодо виплати їй середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 25.03.2009 року про поновлення на роботі (а.с.33-34).

Листом №Д-7/2 від 12.11.2015 року Одеський національний академічний театр опери та балету повідомив позивачці, що у рішенні суду від 25.03.2009 року не було негайно виконано попередньо адміністрацією театру, оскільки у тексті рішення не було зазначено, що суд допускає його негайне виконання. Вини нинішньої адміністрації театру у несвоєчасному виконанні рішення суду про поновлення позивачки на роботі немає.

ОСОБА_4 України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

У відповідності до ч.7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Ст.. 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку, зокрема, пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року у справі №2а-3138/10/0370, який, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Відповідно до положень ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 367 ЦПК України передбачено перелік рішень, які суд допускає до негайного виконання, зокрема і про поновлення на роботі.

Положеннями розділом 6 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», передбачено винятковість саме примусового виконання рішення суду.

Відповідно до статті 2 Закону примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі і рішень про поновлення на посадах, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання.

Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Враховуючи те, що Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2009 року у частині поновлення позивачки на роботі підлягало негайному виконанню, проте відповідач виніс відповідний наказ лише 26.03.2010 року (а.с.19), суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Пленум ВСУ у п.32 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

При цьому суд не приймає до уваги розрахунок суми середнього заробітку за невиконання рішення суду, наданий позивачем, оскільки як вбачається з її розрахунку ОСОБА_1 прийняла заробіток за наступні два останні місяці перед звільненням травень 2008 року 2174 грн. та червень 2008 року 4146, 95 грн..

При цьому, наказ №129-к про звільнення позивачки у звязку із закінчення строку трудового договору був виданий відповідачем 13.06.2008 року, тому суд вважає за необхідне для розрахунку середнього заробітку приймати суми заробітних плат за наступні два місяці перед звільненням, надані згідно довідки театру (а.с.43): квітень 2008 року 2174, 00 грн. та травень 2008 року 2174, 00 грн..

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 26.03.2009 року по 25.03.2010 року, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивачки, складає суму 26 088 (двадцять шість тисяч вісімдесят вісім) грн. 00 коп..

Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави також слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн..

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 60, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,ст..ст. 235,236 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Одеського національного академічного театру опери та балету про стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

Стягнути з Одеського національного академічного театру опери та балету на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 26 088 грн.

Стягнути з Одеського національного академічного театру опери та балету на користь держави судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) гривень 20 коп..

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України .

Суддя: Домусчі Л.В.

12.05.2016