РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016 року, Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі судового засідання Недяк Д.І.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Управління Держгеокадастру у м. Кременчуці Полтавської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_4 з вищевказаним позовом. Зазначив, що суміжна земельна ділянка, яка належить на праві власності ОСОБА_2, накладається на земельну ділянку, якою він фактично користується. Накладення виникло внаслідок невірного виконання привязки поворотних точок меж земельної ділянки до пунктів геодезичної межі м. Кременчука при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності на земельну ділянку відповідача. Оскільки відповідач не виправив вказані технічні помилки у порядку, передбаченому законодавством, позивач вважає, що він порушує його право на приватизацію суміжної земельної ділянки, на якій розміщено його житловий будинок. У звязку з цим просить суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 30.10.2006 серії ЯГ № 659611, виданий ОСОБА_2

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні заперечили проти позову. Зазначили, що відсутні підстави для визнання недійсним Державного акту на право власності на землю, оскільки його видано на підставі Договору дарування, а невірне виконання привязки поворотних точок меж земельної ділянки до пунктів геодезичної межі м. Кременчука можливо виправити шляхом розроблення та внесення відповідних змін до технічної документації із землеустрою.

Представник відповідача Управління Держгеокадастру у м. Кременчуці Полтавської області до суду не зявився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

У попередньому судовому засіданні керівник відповідача начальник Управління ОСОБА_3 проти позову заперечив. Пояснив, що згідно із Законом України «Про державний земельний кадастр» виправлення наявних у даному випадку помилок у відомостях про земельну ділянку може бути здійснено відповідачем - Управлінням Держгеокадастру на підставі технічної документації із землеустрою або на підставі рішення суду, без визнання недійсним оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд уважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом установлено та це убачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_4 є власником 3/5 частини житлового будинку по вул. Чкалова, 22 в м. Кременчуці.

Відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку по вул. Чкалова, 20 в м. Кременчуці.

На підставі Договору дарування земельної ділянки від 10.07.2006 ВЕА № 251328 та Державного акта на право власності на земельну ділянку від 31.10.2006 серії ЯГ № 659611, виданого Автозаводською районною радою м. Кременчука, відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,613 га по вул. Чкалова, 20 в м. Кременчуці для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Згідно з Висновком судової земельно-технічної експертизи від 23.09.2015 № 9/3-15 установлено фактичне накладення (площею 42,0 кв.м) земельної ділянки відповідача на сусідню земельну ділянку № 22 по вул. Чкалова, якою користується позивач.

Судом установлено, що таке накладення сталося внаслідок невірного виконання привязки поворотних точок меж земельної ділянки відповідача до пунктів геодезичної межі м. Кременчука при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності відповідача на земельну ділянку. Внаслідок цього відбулося зміщення земельної ділянки відповідача. При цьому, площа земельної ділянки та її конфігурація залишились незмінними.

Наявність помилок при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання оскаржуваного Державного акту на право власності на земельну ділянку також не заперечувалась сторонами під час розгляду справи.

Позивачем під час розгляду справи не надано належних доказів порушення його прав внаслідок цього.

Позивач не є власником та не зареєстрований у встановленому законом порядку, як користувач земельної ділянки № 22 по вул. Чкаловав м. Кременчуці. Звіт про встановлення меж цієї земельної ділянки в натурі не розроблявся. Також не надано будь-яких доказів щодо розподілу земельної ділянки по вул. Чкалова, 22 в м. Кременчуці між співвласниками житлового будинку.

Доказів звернення до компетентних органів із заявою щодо відведення позивачу у власність чи користування частини цієї земельної ділянки та оформлення прав на неї, суду не надано, як і не доведено неможливість такого звернення.

Відповідач, у свою чергу, набув право власності на земельну ділянку та отримав державний акт на законних підставах, зокрема, договору дарування.

Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має права вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на час на час видачі оспорюваного державного акта) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) - ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 3, 4-7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобовязує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам інших громадян. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» виправлення технічних помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок наявності технічних помилок у документах, на підставі яких були внесені такі відомості, здійснюється після виправлення помилок у зазначених документах. Виправлення інших помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок помилки у документації із землеустрою, оцінки земель, здійснюється після внесення змін до такої документації. Виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

В п. 7 даної Постанови роз'яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року в справі № 6-103цс12 та від 4 червня 2014 pоку в справі № 6-46цс14, які є обов'язковими для суду відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень чи угод.

У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

З цих правових висновків виливає, що визнання недійсним Державного акту на праві власності на земельну ділянку може бути належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку лише в разі їх видання з порушенням вимог закону чи всупереч рішенню про передачу земельної ділянки у власність або цивільно-правовій угоді.

Звертаючись до суду, позивач договір дарування відповідачу земельної ділянки не оспорює.

Які вимоги закону були порушені та ким з відповідачів при видачі Державного акту позивач суду не пояснив і належних доказів цьому, які відповідають вимогам ст. 57 - 59 ЦПК України, суду не надав.

Верховний Суд України в постанові № 6-92цс13 від 19 вересня 2013 року з посиланням на практику Європейського суду з прав людини зазначає, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У даному спорі суд не убачає порушення прав позивача, умов Договору дарування земельної ділянки та вимог закону відповідачами при видачі оспорюваного Державного акта, які б були підставою для визнання його недійсним, та ураховуючи обставини справи, а також існуючий порядок виправлення відповідних технічних помилок, не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. 15, 203, 204, 215, 319, 321, 328, 393 ЦК України, ст. 118, 125, 126, 152 ЗК України, ст. 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст. 10, 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Рибалка