АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5513/16 Головуючий 1-інст. ОСОБА_1
Справа - № 642/2023/16-ц Доповідач Зазулинська Т.П.
Категорія сімейні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

суддів КРУГОВОЇ С.С.,

ОСОБА_2,

секретаря Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Ленінського району Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон дітей, надання дозволу на оформлення проїздних документів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Ленінського районного суду міста Харкова з указаним позовом, в якому просила:

Надати дозвіл малолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасовий виїзд за межі України, у період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2016 року у супроводі їх матері, ОСОБА_3 без згоди та супроводу їх батька - ОСОБА_4;

Надати дозвіл матері, ОСОБА_3 на виготовлення проїзних документів, паспортів громадян України для виїзду за кордон, отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах на тимчасовий виїзд за межі України для малолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6 без згоди їх батька - ОСОБА_4.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що з 23 серпня 2008 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей: сина ОСОБА_4 Гарегіна, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Разом з відповідачем вона не проживає, малолітні діти проживають з нею.

Її рідна мати ОСОБА_7 (Волосовцова) та рідна сестра, ОСОБА_8 (Волосовцова) і відповідно бабуся та тітка дітей, постійно мешкають у Німеччині. У звязку з цим, вони не мають можливості бачитись з онуками та племінниками. В свою чергу діти не можуть спілкуватися з рідними бабусею та тіткою.

Вже декілька років, мати та сестра запрошують їх у Німеччину, з забезпеченням позивачки та дітей житлом, можливих додаткових витрат. Однак, через безпідставну відмову відповідача від оформлення нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дітей за кордон, діти не в змозі перетнути межі України.

Вона не має наміру залишатися на постійне місце проживання в Німеччині, оскільки має постійне місце проживання в місті Харкові, старша дитина - син ОСОБА_5 з 01 вересня 2016 року має навчатися у першому класі Харківської гімназії № 172 Харківської міської ради, молодша донька з 01 вересня 2016 року починає відвідувати ДНЗ (ясла-садок) № 180. Виїзд з дітьми до Німеччини має на меті спілкування з родиною (матірю та сестрою), підтримання родинних стосунків, урозуміння дітьми свого походження. Також це позитивно відобразиться на їх інтелектуальному, духовному та фізичному розвитку, позитивно вплине на стан здоровя, сприятиме розширенню їх кругозору і ніяким чином не зашкодить інтересам дітей, проте відповідач безпідставно відмовляється оформити нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дітей за кордон, тому вони не в змозі перетнути межі України.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 13 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції як неправомірне і необгрунтоване, ухвалене з порушеннями норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обгрунтування скарги посилається на те, що на підтвердження заявлених вимог та викладених у їх обгрунтування обставин, до суду були надані документи, які беззаперечно підтверджують, що ОСОБА_8 є громадянкою Федеративної республіки Німеччина, а ОСОБА_7 має посвідку на проживання у цій республіці та на теперішній час складає іспити щодо отримання громадянства Німеччини, тому висновок суду про те, що її мати та сестра є громадянами України у будь-який час можуть приїхати в Україну є помилковим.

У Німеччині діє Закон про посвідчення особи та електронного документу, що посвідчує особу від 18.06.2009 року, аналіз якого свідчить, що виготовлення копій з документів, щодо особи з подальшим їх посвідченням забороняється. Вказаним законом закріплений певний порядок виготовлення, збір, обробка, передача та зберігання персональних даних, якого дотримуються усі державні органи та приватні установи.

Відповідно до закону німецькі консульські службовці наділені компетенцією і правом здійснювати такі правові акти, як посвідчення документів в сфері германської правової системи. Складені консульськими службовцями документи прирівнюються до документів, складених нотаріусом у Німеччині. Консульські службовці здійснюють засвідчення тільки в тій мірі, в якій це є необхідним, тобто в тих випадках, коли в сфері дії німецького права існують обов»язкові вимоги за офіційним посвідченням. ( параграфи 2,10 Закону про консульських службовців) Отже, у разі, якщо це буде обов»язковим, завірені належним чином копії документів будуть виготовлені під час оформлення візових документів.

Не погоджується з висновком суду про ненадання нею доказів що у матері і сестри є можливість забезпечити проживання та додаткові витрати, а також чи вони є власниками житла, в яке запрошують її з дітьми, оскільки нею як в усній так і в письмовій формі доведено, що відповідно до вимог Візового кодексу віза може бути видана лише у випадку, якщо перебування на території країн - учасниць Шенгенської угоди фінансово забезпечене.

Вказує на безпідставність згоди суду з посиланнями ОСОБА_4 на те, що основною її метою є виїзд з дітьми за кордон на постійне проживання? оскільки судом не враховано, що відповідно до ст. 21 абз.1 Візового кодексу Шенгенська віза може бути видана тільки тоді, коли Посольство впевнене, що заявник вчасно, до закінчення терміну дії візи, повернеться в Україну. Для цього Посольство складає прогноз повернення.

Пославшись у рішенні на те, що вона ніде не працює, суд не врахував , що вона не працює з 2009 року, перебуваючи у відпустках по догляду за дітьми до виповнення їм трирічного віку.

Заперечуючи проти виїзду дітей за кордон до Німеччини, у тому числі через сумніви у спроможності її матері та сестри матеріально їх утримувати на час візиту, відповідач має велику заборгованість зі сплати аліментів на дітей, оскільки з лютого 2016 року фактично їх не сплачує.

Пославшись на нормативні акти, що насамперед дбають та охороняють інтереси дитини суд , всупереч цим нормам , відмовив у позові . не навівши в рішенні переконливих мотивів прийняття такого рішення.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить про її відхилення і залишення рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, їх представників та представника третьої особи, перевіривши доводи скарги і матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначені Сімейним кодексом України. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом, насамперед, з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до ч.ч. 7. 8. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 141 СК України передбачені рівні права батьків, що до виховання дітей.

Відповідно до ч.ч.1- 4 ст. 150, ч.1 ст. 157 цього Кодексу батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім"ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини , піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Питання виховання дітей вирішується батьками спільно.

Право баби, діда, прабаби, прадіда спілкуватися зі своїми внуками, правнуками та приймати участь у їх вихованні та відсутність у батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина, права перешкоджати у здійсненні цими особами своїх прав щодо виховання внуків, правнуків визначені ч.ч.1,2 ст.257 СК України.

Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено також, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. З ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. З Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до вимог ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей-громадян України врегульовано, зокрема, : Закон України «Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України» від 21січня 1994 року № 3857-Х1І ( далі Закон № 3857-Х1І) ; постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Відповідно до п.н. 3. 4. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досяглії 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Відповідно до ст.4 Закону: № 3857-Х1І за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У справі встановлено,не заперечується сторонами і третьою особою та підтверджено наявними у справі доказами, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 23.08.2008 року перебувають у зареєстрованому шлюбі і є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Рідна мати позивачки, ОСОБА_7 (Волосовцова) та рідна сестра, ОСОБА_8 (Волосовцова) і відповідно бабуся та тітка дітей, постійно мешкають у Німеччині та запрошують позивачку разом з дітьми у Німеччину. Означені факти підтвердженні копіями запрошень, визнані відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивачка вимагає надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за межі України на період з 01 липня 2016 року до 31 серпня 2016 року, однак у запрошеннях до Німеччини від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не міститься інформації, на який період вони запрошують ОСОБА_9 з дітьми у гості. У запрошеннях до Німеччини йдеться про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 забезпечать ОСОБА_9 та неповнолітніх дітей харчуванням житлом і покриють усі можливі додаткові витрати, а також проте, що під час перебування в Німеччині ОСОБА_9В може проживати за вказаною у запрошені адресою. Однак до матеріалів справи не додано жодних документів які підтверджують, що у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є можливість забезпечити проживання та додаткові витрати, а також чи є вони власником житла, чи можливо мають інше речове право на житло, в яке запрошують ОСОБА_9 з дітьми.

Крім того, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 проживають за різними адресами, що ставить під сумнів місце проживання ОСОБА_9 з дітьми на території Німеччини.

Позивачка у мотивуванні вимог повідомляє, що відповідач безпідставно не оформляє дозволу на виїзд дітей за кордон. Але ОСОБА_4, вважає, що основна мета ОСОБА_3 є саме виїзд з дітьми на постійне проживання за кордон і на думку суду така правова позиція заслуговує на увагу з наступних підстав:

Так, позивачка повідомляє суд, що не має наміру залишатися на постійне місце проживання в Німеччині, оскільки старший син повинен йти до Харківської гімназії № 172, а донька почне відвідувати дитячий садок № 180, проте відповідач вважає, що основною метою позивача є саме виїзд з дітьми на постійне проваживання за кордон.

На твердження відповідача, що не спростовано позивачкою, ОСОБА_3 починаючи з 2009 року ніде не працює, офіційного джерела доходів, крім допомоги держави на неповнолітніх дітей, у неї немає. До матеріалів справи не додано ні довідки з Харківської гімназії № 172, ні довідки з дитячого садка № 180 які б свідчили, що діти будуть навчатися в цих освітніх закладах.

Крім того, і ОСОБА_7 і ОСОБА_8 є громадянами України і мають право в будь-який момент самостійно приїхати на територію України, щоб побачитися зі своїми внуками та племінниками.

Отже, виїзд дітей на певний період часу до Немеччини не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. А відтак виїзд безпосередньо порушить право відповідача, щодо прийняття участі в вихованні дітей, спілкуванні та інше, що в свою чергу не відповідає вищеозначеним нормам Закону.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, які не грунтуються на законі, не відповідають обставинам справи і вважає, що суд дійшов їх з порушеннями норм процесуального права.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи ( причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч.1 ст.179 ЦПК України)

Частиною четвертою статті 10 та ч.4 ст. 60 цього Кодексу визначений обов»язок суду сприяти всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, роз»яснювати особам , які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках,. встановлених цим Кодексом, а також, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Всупереч вказаним вимогам закону, суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, не уточнив до якої саме країни позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд її неповнолітніх дітей за межі України у період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2016 року без згоди батька, хоча інші обставни справи вказували на те, що цей дозвіл вона просила надати на виїзд до Федеративної республики Німеччина на запрошення матері та сестри, а також безпідставно виходив при цьому з того, що запрошення матері та сестри позивачки міститься інформації, на який період вони запрошують ОСОБА_9 з дітьми в гості.

Крім того, вирішуючи спір суд першої інстанції обгрунтованість відмови відповідача надати дозвіл на тимчасовий виїзд його та позивача малолітніх дітей за межі України мотивував лише доводами, на які посилався останній та не врахував при цьому, що рішення суду відповідно до ст.4 Закону: № 3857-Х1І може стосуватися тільки дозволу малоілітнім дітям перетнути межі України без дозволу відповідача у супроводі позивача та надання позивачу дозволу на оформлення проїздних документів на виготовлення паспортів громадян України для виїзду за кордон, отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах на тимчасовий виїзд за межі України для малолітніх ОСОБА_9 Гарегіна і ОСОБА_6 без згоди їх батька - ОСОБА_4

У разі задоволення позовних вимог ОСОБА_3 це рішення не зобов»язувало відповідні консульські установи оформити позивачу візи на в»їзд її та дітей до Німеччини, у разі, якщо інші документи, у тому числі запрошення, на підставі яких позивач заявила вимоги., не відповідали вимогам законодавства.

Висновок про переслідування позивачкою мети на підставі рішення суду виїхати на постійне місце проживання за межі України, всупереч приписам ч.4 ст.60 ЦПК України грунтується на припущеннях, не обгрунтований належними та допустимими доказами та нормами матеріального права.

На підтвердження того, що задоволення позову порушить його права, як батька, на участь у вихованні дітей та спілкування з ними, з чим погодився суд, відповідач не надав будь-яких доказів періодичності його спілкування з дітьми, характеру та об"єму його участі у їх вихованні, не спростував посилання позивача на те, що діти проживають разом з нею та не довів, що тимчасовий: двумісячниї виїзд дітей за межі України порушить його батьківські права та зашкодить інтересами малолітніх дітей.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до п.п.3,4 ч.1, ч.2 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанці і ухвалення нового рішення.

При цьому колегія суддів виходить з того, ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги про наданні дозволу її малолітнім дітям на виіїзд за межі України у її супроводі та про надання їй дозволу на оформлення відповідних проїздних та візових документів для дітей без згоди відповідача на період з 01.07. по 31.08.2016 року, тому, скасовуючи рішення суду першої інстанції з вищенаведених підстав, колегія суддів позбавлена можливості ухвалити рішення про задоволення цих вимог, виходячи з приписів ч.1 ст.11 ЦПК України та ч.1 ст.303 ЦПК України і відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_3 з тих підстав, що на час розгляду справи в апеляційному порядку це знаходиться поза межами вимог, заявлених у суді першої інстанції

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст.309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 липня 2016 року скасувати. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий (підпис) Т.П.Зазулинська

Судді (підпис) С.С. Кругова

(підпис) ОСОБА_2