Номер провадження: 22-ц/785/3066/16
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

Кононенко Н.А.

при секретарі Фабіжевській Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача за апеляційною скаргою представника Бачинського Максима Васильовича (в інтересах публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль») на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2016 року,

встановила:

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 і просило суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором №014/0044/81/57163 від 19 червня 2006 року у сумі 35116,15 дол. США та судові витрати у сумі 3654 грн, стверджуючи, що відповідачі ухиляються від виконання зобов'язань за договором кредиту і за договором поруки.

При цьому, позивач вказав, що 19 червня 2006 року Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» (нині ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») і ОСОБА_4 уклали кредитний договір №014/0044/81/57163, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 55 000 дол.США, що дорівнювало на той час 277 750 грн.

Відповідно до умов договору кредит надався терміном на 180 місяців до 19 червня 2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних.

Додатково при наданні кредиту позичальник зобов»язався сплатити банку одноразово комісію в розмірі 0,4% від суми кредиту.

Надання кредиту здійснено шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника № 221303869.

Повернення кредитних коштів та сплату відсотків за користування кредитом належало здійснювати до 19 числа кожного місяця шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань відповідно до графіку, додаток до договору №1.

В забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов»язань за кредитним договором № 14/0044/81/57163 19 червня 2006 року між банком і ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов»язався відповідати за виконання позичальником усіх зобов»язань перед кредитором у повному обсязі.

Як зазначається в позовній заяві, з метою зменьшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України 26 березня 2009 року між банком і ОСОБА_4 укладена додаткова угода №014/0044/81/57163/2 до кредитного договору № 14/0044/81/57163 19 червня 2006 року.

За умовами додаткової угоди сторони погодили тимчасово зменшити розмір щомісячного платежу- графік погашення кредиту викладено в іншій редакції в додатку №1.

Банк посилався на те, що умови додаткової угоди позичальник не виконує - кредитні кошти не повертає відповідно до графіку, не сплачує відсотки за користування кредитом, внаслідок чого станом на 23 жовтня 2014 року утворилась заборгованість за тілом кредиту в сумі 2594,5 дол. США.

Банк направив позичальнику і поручителю досудову вимогу про сплату заборгованості за кредитом та відсотками і дострокове повернення кредитних коштів.

Позичальник і поручитель вимогу банку залишили без уваги, тому останній звернувся до суду з вищевказаним позовом і вимагав стягнути в солідарному порядку з позичальника і поручителя заборгованість за кредитним договором №014/0044/81/57163 в сумі 35116,15 дол.США, де заборгованість за тілом кредиту 29198,04 дол.США, що дорівнює 378128,87 грн за курсом НБУ на день звернення до суду, заборгованість за відсотками 2405,87 дол.США , що дорівнює 31157,19 грн, пеня за порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків 3512,24 дол.США, що дорівнює 45485,22 грн.

В судовому засіданні:

- представник ОСОБА_4 і ОСОБА_5 позов банку не визнала і від імені ОСОБА_4 заявила вимоги про захист прав споживача шляхом визнання договору кредиту недійсним. Позов ОСОБА_4 було об'єднано в єдине провадження з позовом банку судовою ухвалою від 15 червня 2015 року.

Відповідачі посилались на те, що кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», тому як перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець не повідомив споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

На думку представника відповідача вищевказаний договір укладено ОСОБА_4 під впливом омани щодо істотних умов договору.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2016 року ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позов ОСОБА_4 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір №014/0044/81/57163, укладений 19 червня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (нині Публічним Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль») і ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі представник Бачинський Максим Васильович (в інтересах публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль») просить рішення Київського районного суду м. Одеси скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Ухвалюючи вищевказане рішення, суд першої інстанції, на підставі матеріалів даної справи, ст.ст. 203, 215, 1055 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України від 12 липня 2001 року "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», правильно виходив з наступного.

За договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит)позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит у встановлений строк та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір є договором консенсуальним, платним, двосторонньо зобов'язальним.

Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 року "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов'язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку.

До умов кредитного договору належать: об'єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов'язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо.

Важливим є право позичальника на отримання попередньої достовірної інформації про умови кредитування, у тому числі про усі платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Законом України "Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів»" № 3161-IV від 01 грудня 2005 року, ст. 11 викладена у наступній редакції: "Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо) (п. "д" ч. 2).

На вимогу суду (судова ухвала про витребування доказів від 27 серпня 2015 року) надати письмові докази: сукупну вартість кредиту за кредитним договором № 014/0044/81/57163 від 19 червня 2006 року і письмові докази отримання позичальником цих відомостей на момент укладання договору кредиту - банк надав відповідь про неможливість виконати ухвалу суду у зв'язку з відсутністю зазначених вище документів.

На думку банку на момент укладання договору кредиту наявність цих документів не була обов'язковою.

Суд першої інстанції вірно не погодився з доводами банку, оскільки зміни в Закон України «Про захист прав споживачів» на момент укладання спірного договору кредиту вже діяли.

Як вбачається з висновку експертного економічного дослідження № 71/с від 21 січня 2016 року, зробленого за замовленням позичальника, відсутність детального розпису загальної вартості кредиту для споживача унеможливлює визначення фактичного подорожчання кредиту.

Таким чином, у кредитному договорі відсутня така істотна умова, як ціна.

Відповідно до експертного висновку додаток № 1 до кредитного договору № 014/0044/81/57163 від 19 червня 2006 року (графік погашення кредиту) не відповідає умовам кредитного договору та розміру його фактичного подорожчання, тому що згідно наведеного у додатку № 1 до кредитного договору графіку погашення кредиту, сума кредиту у розмірі 55 000,00 доларів США розбита на 179 платежів по 305,56 доларів США і останній платіж 304,76 доларів США.

Тобто, у відповідності до графіку позичальник мав сплачувати на користь банку щомісячно 305,56 доларів США, що у відповідності до умов кредитного договору дорівнювало тільки розміру тіла кредиту і не враховувало відсотки та інші обов'язкові платежі.

При тому, згідно графіку за період з липня 2006 року по квітень 2009 року (дату укладення додаткової угоди), позичальник мала сплатити 33 повних платежі по 305,56 дол. США на загальну суму 10 083,48 дол. США (33 х 305,56).

Фактично за даними виготовленої банком довідки про операції за кредитом, за період з 10 липня 2006 року по 26 березня 2009 року , позичальником було сплачено 26 219,73 дол. США, у т.ч.: тіло кредиту 10 083,48 дол. США; відсотки за користування кредитом 16 136,25 дол. США.

Експертного зазначив, що щомісячні оплати позичальника не відповідали узгодженому графіку погашення кредиту і перевищили графік платежів на 16 136,25 дол. США (26 219,73 - 10 083,48).

На підставі вищевикладеного, районний суд правомірно погодився з доводами представника ОСОБА_4, що наданий позичальнику графік погашення кредиту у відсутність його сукупної вартості спонукали на здійснення правочину, на який за наявності достовірної інформації про всі майбутні витрати за кредитом, позичальник ніколи б не погодилась.

Доводи банку, що додаткова угода № 014/0044/81/57163/2 до кредитного договору, укладена 26 березня 2009 року, була спрямована на зменшення фінансового навантаження позичальника, не відповідає дійсності з наступних підстав.

Як свідчить висновок експертного дослідження, аналізом для якого стала довідка "Про операції за кредитом ОСОБА_4 за кредитним договором № 014/0044/81/57163 від 19 червня 2006 року", підписана від імені начальника Малиновського відділення АТ "Райффайзен Банк Аваль" ОСОБА_7, фактична оплата станом на 26 березня 2009 року (дату укладання додаткової угоди № 014/0044/81/57163/2) складала 26 219,73 доларів США.

Оскільки додатком до кредитного договору № 014/0044/81/57163 від 19 червня 2006 року (графіком платежів) не визначено суму процентів по кредиту, експерт провів розрахунок заборгованості згідно відомостей, вказаних у "довідці банку", а саме: за призначенням платежу "сплата процентів за користування кредитом", позичальником було сплачено 16 136,25 дол. США, за призначенням платежу "погашення кредиту", позичальником було сплачено 10 083,48 дол. США., всього 26 219,73 дол. США.

Отже, заборгованість за кредитом на час укладення додаткової угоди № 014/0044/81/57163/2 від 26 березня 2009 року у відповідності до графіка погашення кредиту за кредитним договором № 14/0044/81/57163 від 19 червня 2006 року та здійснених на його виконання оплат мала складати 28 780,27 дол. США (55 000,00 - 26 219,73).

Однак, згідно додаткової угоди залишок заборгованості позичальника за кредитним договором замість 28 780,27 дол. США становив 44 914,69 дол. США.

Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

У ст.ст. 18, 19 Закону «Про захист прав споживачів» передбачені підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений Законом України «Про захист прав споживачів».

Цей перелік не є вичерпним.

Поняття "нечесна підприємницька практика" означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За кредитним договором юридичні права й обов'язки сторін - банків та клієнтури - неоднакові. У банку-кредитора- фактично знаходяться всі права, а важливими обов'язками є надання кредитів різних видів та інформування клієнтів про умови кредитування. На клієнті лежать в основному обов'язки: повернути в строк одержаний кредит, сплатити банку проценти за користування кредитом, не ухилятися від банківського контролю, надати і гарантувати наявність забезпечення за договором.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що підприємницька практика, застосована банком у правовідносинах з позичальником, що є предметом даного судового спору, є такою, що вводить позичальника в оману.

Отже, відсутність відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту; факт ненадання банком окремого письмового документа з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача; відсутність у наданому розрахунку повної орієнтовної вартості кредиту з проведенням розрахунку поверхово та не зрозуміло для споживача; включення до додаткової угоди положень, які відповідно до ст. ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах з наявним дисбалансом зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях; відсутність інформації які суми на які рахунки зараховувалися, - загалом є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Також, при аналізі наданих на дослідження квитанцій про сплату відсотків за користуванням кредитом, експертом було встановлено наступне: відсотки за користування кредитом зараховувались на різні рахунки, зокрема № № НОМЕР_1; НОМЕР_2; НОМЕР_3, що не відповідає умовам кредитного договору № 14/0044/81/57163 від 19 червня 2006 року та додаткової угоди до нього № 014/0044/81/57163/2 від 26 березня 2009 року і суперечить положенням Цивільного кодексу України.

Згідно наданих на дослідження квитанцій, у графі "призначення платежу" за період з квітня 2009 року по 2015 рік включно, зазначено таке: погашення заборгованості за кредитом згідно договору № 014/0044/81/57163 від 19 червня 2006 року, або погашення заборгованості за відсотками згідно договору №014/0044/81/57163 від 19 червня 2006 року, не відповідає умовам додаткової угоди № 014/0044/81/57163/2 від 26 березня 2009 року.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

На підставі усього вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Бачинського Максима Васильовича (в інтересах публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль») - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2016 року у цивільній справі за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області С.П. Гайворонський

С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко