Справа № 456/184/15 Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/783/3290/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цап П.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника відповідачів Сучко.В.С., ОСОБА_4 ОСОБА_5, представника ПАТ«Державний ощадний банк України» - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» та апеляційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_4 на заочне рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: Державний реєстратор Стрийського міськрайонного управління юстиції, Стрийський державний ощадний банк, про скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого державним реєстратором Стрийського міськрайонного управління юстиції 26.03.2013 року та виселення.

Скасовано свідоцтво серії САЕ №649921 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_4, видане державним реєстратором Стрийського МРУЮ 26.03.2013 року та вирішено виселити їх з даної квартири без надання іншого житла.

Заочне рішення суду оскаржили Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_7, ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що заявлена позивачем вимога про скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 26.03.2013 року не відповідає визначеному ст.48 ЦК України способу захисту права та не передбачена чинним законодавством. Вважає, що висновки суду першої інстанції не грунтуються на належних та допустимих доказах у справі, зроблені виключно лише з мотивів того, що визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на квартиру та скасування рішення про визнання позивача померлим тягне за собою скасування свідоцтва про право власності на квартиру, хоча такі обставини не мають наслідком безумовну недійсність усіх правовстановлюючих документів щодо такого майна, оскільки такі документи можуть бути визнані недійсними лише з підстав, встановлених законом. При цьому, в порушення положень ст.215 ЦПК України судом не наведено, в чому полягає невідповідність свідоцтва про право власності вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Єдина норма матеріального права, на яку суд послався при скасуванні свідоцтва про право власності, це ст.1301 ЦК України, яка у даному випадку не може бути застосована, оскільки застосовується при визнанні недійсним свідоцтва на право на спадщину. Щодо задоволення позову в частині вимог про виселення, то апелянт вважає, що в рішенні суду не наведено мотивів, передбачених ст.116 ЖК УРСР, які б надавали суду право на підставі ст.ст.116, 157 ЖК УРСР виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення, так як не встановлено, що відповідачі є членами сімї позивача, або що позивач і відповідачі проживають разом, доказів псування чи руйнування приміщення відповідачами, що робить неможливим їхнє співжиття з позивачем або використання житла відповідачами не за призначенням, доказів самоправного зайняття відповідачами спірної квартири.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову повністю за безпідставністю.

Не погоджуючись з рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2015 року, його оскаржили також ОСОБА_7, ОСОБА_4, вважаючи, що воно є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказують, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, який визначений ст.48 ЦК України, оскільки майно після оголошення позивача померлим перейшло до них у порядку спадкування, що унеможливлює його повернення. Крім того, після успадкування квартири позивача його братом ОСОБА_8 до неї була здійснена прибудова, а 26.03.2013 року видано свідоцтво про право власності на покращену квартиру АДРЕСА_2.

Просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову повністю за безпідставністю позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого 26.03.2013 року державним реєстратором Стрийського міськрайонного управління юстиції, та про виселення відповідачів, правовими підставами вказавши ст.ст.1268, 1301, 182, 346 п.3, 387, 192 ЦК України, ст.ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.157 ЖК України.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що згідно договору дарування від 20.02.1995 року ОСОБА_2 є власником квартири №2 по вул. 600 річчя Стрия,25( тепер пр.Чорновола,25) у м. Стрию Львівської області.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.04.2011 року скасовано рішення цього ж суду від 08.10.2004 року про визнання ОСОБА_2 померлим.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.06.2014 року залишено без змін рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2013 року, яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.05.2005 року на квартиру АДРЕСА_3 на ім'я ОСОБА_8, реєстраційний №1-1777, зареєстрованого в Стрийському МБТІ 06.06.2005 року, реєстраційний №1854, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2010 року на квартиру АДРЕСА_4 на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_4, посвідчені державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори ОСОБА_9

З даних свідоцтв про право на спадщину за законом від 13.07.2010 року вбачається, що спадщина складається з квартири АДРЕСА_5, яка складається з однієї кухні та однієї житлової кімнати площею 17,3 кв.м, загальною площею 37,9 кв.м та належала померлому ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Стрийською державною нотаріальною конторою 17.05.2005 року(а.с.185,186).

На підставі цих свідоцтв за відповідачами 16.07.2010 року КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності на спірну квартиру у частках: ? - за ОСОБА_4, ? - за ОСОБА_7С.(а.с.46,47).

Згідно свідоцтва про право власності, індексний номер 16086617, виданого 26.03.2013 року, державним реєстратором Стрийського МРУЮ, за відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_4 зареєстровано право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 98,8 кв.м та житловою площею 34,7 кв.м (а.с.181).

Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав, серед яких, зокрема, вказані свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані відповідно до вимог цього Закону.

У пакет документів, які були підставою для прийняття 26.03.2013 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Стрийського міськрайонного управління юстиції рішення №1133945 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_6 за ОСОБА_7 та ОСОБА_4, входили вищевказані свідоцтва про право на спадщину від 13.07.2010 року, витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.07.2010 року, ОСОБА_10 про готовність обєкта до експлуатації від 30.01.2013 року та технічний паспорт від 13.03.2013 року(а.с.184 -198 т.1).

ОСОБА_10 про готовність обєкта до експлуатації від 30.01.2013 року вбачається, що вона подана про готовність обєкта до експлуатації «Реконструкція власної квартири з влаштуванням веранди та мансардних кімнат в обємі горища на пр. Чорновола,25/2 в м. Стрию».

Наведене свідчить про те, оспорюване свідоцтво про право власності видане відповідачам на підставі документів, які судовими рішеннями визнані незаконними та скасовані, частина квартири АДРЕСА_6 загальною площею 37,9 кв.м належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 згідно договору дарування від 20.02.1995 року.

Крім того, згідно довідки про склад сімї №656 від 18.02.2016 року, виданої КП «Надія», позивач ОСОБА_2 зареєстрований у даній квартирі з 02.06.1995 року(а.с.41 т.2).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок районного суду про підставність позовних вимог ОСОБА_2 в частині скасування свідоцтва про право власності, індексний номер 16086617, виданого 26.03.2013 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_7.

На думку судової колегії, безпідставними є твердження апелянтів про те, що у цій частині оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянтів щодо незаконності рішення у частині задоволення позову про виселення відповідачів, враховуючи наступне.

Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.11.2013 року вирішено вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_8 та зобовязано відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні даною квартирою.

Право громадян на житло передбачено ст.1 Житлового кодексу УРСР (далі: ЖК України).

Коментована стаття відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України закріпляє право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право.

При цьому право на житло, як суб'єктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою ст.109 ЖК визначено, що виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно із ст.157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичного порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку або членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Доказів, які б підтверджували те, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, систематично порушували правила співжиття та до них застосовувались заходи попередження та громадського впливу, які не дали позитивних результатів, позивачем не надано, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про достатність передбачених ст.116 ЖК підстав для виселення відповідачів.

Крім того, районним судом не враховано, що відповідачі не є членами сімї позивача ОСОБА_2

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення у частині задоволення позову про виселення відповідачів підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_7, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2015 року у частині задоволення позову про виселення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Стрийського міськрайонного управління юстиції, ПАТ «Державний ощадний банк України», про виселення.

У решті заочне рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: