Справа № 495/2891/15-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

04 травня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі - Мамончик К.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському справу за позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про визнання полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ТДВ СК «Альфа-Гарант» звернулось до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 та просить суд визнати недійсним поліс № АІ/0569767 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обґрунтовуючи свої вимоги наступним.

03.11.2014 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» отримало повідомлення про ДТП від ОСОБА_1, який повідомив, що 11.10.2014 року на автодорозі М-15 Одеса-Рені сталося ДТП за участю автомобіля Ніссан, д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, та автомобіля Рено. При цьому, ОСОБА_1 пояснив, що в нього наявний поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ/0569767 від 20 квітня 2014 року.

Однак, при перевірці отриманої від ОСОБА_1 інформації, виявилось, що бланк серії АІ/0569767 не реалізовувався Товариством, значиться чистим (незаповненим), невикористаним та взагалі втраченим. Вказаний чистий бланк поліса АІ/0569767 було передано ОСОБА_2, начальнику управління страхування в м. Одесі та Одеської області 11.04.2014 року за актом передачі полісів № АГ00246. З часу передачі вказаного чистого бланку поліса ОСОБА_2 до моменту звернення з даними вимогами, за вказаним бланком полісу АІ/0569767 не надходило жодної інформації про його реалізацію, як і не надходили грошові кошти в якості сплати страхового платежу.

Посилаючись на норми та вимоги законодавства, що встановлені для правовідносин які склалися між сторонами, Товариство стверджує про відсутність між ним та ОСОБА_1 будь-яких цивільних взаємних обов'язків, оскільки договір, у виді полісу, між ними не укладався, а якщо навіть і укладався, то за участю працівника Товариства який не володів відповідними повноваженнями.

Крім того, ОСОБА_1 жодного разу не сплатив страховий платіж за оспорюваним полісом АІ/0569767, що, відповідно до ст..18 ЗУ «Про страхування», свідчить про не набрання договором-полісом чинності. Так, в копії оскаржуваного полісу в розділі 11 Примітки зазначено, що «Страховик та Страхувальник дійшли згоди, що цей поліс набирає чинності з дати, вказаної в п.3 цього Полісу, але не раніше 00.00 годин дати, наступної за дату надходження страхового платежу на поточний рахунок Страховика».

На підставі викладеного Товариство звернулось до суду з вимогою визнати поліс серії АІ/0569767 недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві та просив суд задовольнити заявлені вимоги.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи неодноразово сповіщались належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили, будь-яких заяв на адресу суду не надавали.

Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши всі представлені докази та обставини, враховуючи доводи сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 11 жовтня 2014 року на автодорозі М-15 Одеса-Рені сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Nissan Urvan», д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Renault Dokker» д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4.

03 листопада 2014 року відповідач звернувся з Повідомленням до Генерального директора ТДВ СК «Альфа-Гарант» про дорожньо-транспортну пригоду, оскільки, 19 квітня 2014 року між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та відповідачем був укладений поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/0569767.

Представник позивача стверджує, що поліс серії АІ/0569767 був переданий ОСОБА_2 11.04.2014 року за актом передачі полісів № АГ00246. На момент даної передачі ОСОБА_2 був начальником управління страхування в м. Одесі та Одеської області. За вказаним бланком поліса до позивача не надходила жодна інформація про його реалізацію та не було отримано страховий платіж. Відповідно до Наказу ТДВ СК «Альфа-Гарант» № 38 від 24.09.2014 року «Про втрачений поліс», бланк поліса АІ/0569767 вважається втраченим. Також, представником позивача суду була представлена копія газети «Урядовий кур'єр», в якій, на думку представника, розміщено оголошення про втрату полісу АІ/0569767, хоча, при дослідженні даного оголошення судом не виявлено поліс серії АІ/0569767 серед інших полісів, які містяться в списку. Одночасно, суд звертає увагу на те, що позивач не представив належних доказів відсутності у ОСОБА_2 повноважень від Товариства на укладення договорів страхування 19 квітня 2014 року чи відсутності в нього на той час спірного полісу серії АІ/0569767, тому, суд доходить висновку, що між відповідачем та позивачем в особі ОСОБА_2 дійсно обговорювався та підписувався договір страхування у вигляді полісу серії АІ/0569767.

Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини відрізняється від інших юридичних фактів тим, що є вольовими актами, спрямовані на досягнення певного правового результату, завжди є діями фізичної та/або юридичної особи, завжди є правомірними діями, що тягнуть за собою виникнення або видозміни регулятивних цивільних правовідносин, воля у правочинах завжди спрямована саме на встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обов'язків, правочини є діями, що опосередковують динаміку цивільних відносин між фізичними та юридичними особами.

Згідно з ч.1 ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Тобто, дієздатність юридичної особи здійснюється її органами, які діють відповідно до установчих документів та закону. Дії органів юридичної особи розглядаються як дії самої юридичної особи. Вони здійснюються органами без особливої на те довіреності і створюють права та обов'язки безпосередньо для юридичної особи.

Саме такою особою був ОСОБА_2, який як зазначалось вище, 19.04.2014 року, укладаючи з відповідачем договір страхування, діяв від імені та в інтересах ТДВ СК «Альфа-Гарант». Той факт, що за даними позивача поліс АІ/0569767 не реалізований та вважається втраченим, створює проблемні питання та спірні відносини лише між страховиком та його представником і ніяк не впливає на права та обов'язки ОСОБА_1

Органи чи інші особи, які виступають під імені юридичної особи, зобов'язані діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Порушення цього обов'язку призводить до негативних наслідків у внутрішніх відносинах юридичної особи. Відповідно до ч. 4 ст. 92 ЦК, члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Ці збитки відшкодовуються за рахунок їхнього власного майна.

До того ж, при підписанні договору та отриманні полісу намір ОСОБА_1 був спрямований на створення страхових відносин саме з ТДВ СК «Альфа-Гарант», а не з фізичною особою ОСОБА_2, що свідчить про добросовісну поведінку позивача як однієї із сторін договору.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Спірним також для сторін стало питання щодо чинності договору страхування - полісу АІ/0569767, оскільки відповідач не здійснив страховий платіж, що відповідно до ст.. 18 ЗУ «Про страхування» свідчить про його не чинність. Аналіз матеріалів справи та обставин, що склалися між сторонами, приводить суд до наступних висновків.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про страхування», ст.354 ГК України та ст.979 ЦК України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з ст. 1, 17 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховий поліс є єдиною формою внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору та документом суворого обліку.

У відповідності до ст.. 982 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 640 ЦК України встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 983 ЦК України встановлено, що договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1, ст.21 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхувальник зобов'язаний своєчасно вносити страхові платежі.

Статтею 10 Закону визначено, що страховим платежем (страховий внесок, страхова премія) є плата за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування. Розмір страхового платежу і строки його сплати віднесені ст. 982 ЦК України до істотних умов договору страхування.

Згідно зі ст. 18 Закону договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Тобто, спеціальною нормою законодавства визначена дія, вчинення якої встановлює момент укладення договору і кореспондує його чинність.

Таким чином, договір страхування є реальним та вважається укладеним після письмового досягнення між сторонами згоди щодо всіх істотних умов і внесення страхувальником першого страхового платежу. Ці дві умови є обов'язковими та не виключають один одного, а не дотримання сторонами однієї з них призводить до не чинності такого договору.

Всупереч законодавчим вимогам про внесення страхового платіжу за вказаним полісом АІ/0569767 відповідач не здійснив такий страховий платіж, а саме, не вчинив дію з якої наступає момент укладення договору та він набуває чинності. Наголошення позивача про те, що платіж він здійснив 19.04.2014 року в розмірі 186,90 гривень свого належного підтвердження в судовому засіданні не знайшли.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні справи суд враховує узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування Верховного Суду України вказано, що Законодавець у ст. 18 Закону N 85/96-ВР розмежовує поняття «укладення» договору і «набрання ним чинності». Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Тобто момент укладення договору може не збігатися з моментом набранням ним чинності. У випадку, що розглядається, моментом укладення договору є момент набрання ним чинності. Юридичне значення має той факт, що коли договір страхування укладено, але перший платіж не внесено (тобто договір не набрав чинності), страховик не зобов'язаний здійснювати страхову виплату, навіть якщо випадок відбувся, оскільки обов'язок такої виплати він набув.

За роз'ясненням Пленуму ВСУ в п. 4-5 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Тлумачення «неукладеного договору» надав Верховний Суд України в п.8 вищезазначеної постанови № 9: відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК - набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Однак, як вбачається з обставин справи, жодне майно за спірним договором страхування не передавалось та не отримувалось сторонами. Тому, для звернення до суду в порядку глави 83 ЦК України позивач не володіє відповідними підставами.

Разом з тим, відповідно до ч.1-2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд не вбачає інших способів захистити цивільні права позивача окрім як задовольнити заявлену вимогу щодо визнання недійсним договору страхування - полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ/0569767, оскільки, у разі не застосування судом норми захисту прав позивача, відповідач наділяється безпідставним правом вимагати від позивача виконання умов договору дарування, який в дійсності не підлягає виконанню, оскільки не створив для сторін жодних прав та обов'язків. Крім того, задоволення заявлених вимог не призводить до протиправного порушення прав та інтересів інших осіб, а лише захищає права ТДВСК «Альфа-Гарант» від незаконних посягань.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 61, 79, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 509, 626, 638, 640, 981-983 ЦК України, ст. ст. 10, 16, 18, 21 Закону України «Про страхування», ст. ст. 1, 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п.п.4-5, 8 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про визнання договору страхування - недійсним - задовольнити.

Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ/0569767 - визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя