Провадження № 2/522/4331/16
Справа № 522/4232/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні в залі Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міського управління Головного управління Держсанепідемслужби в Одеській області, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 11.03.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 міського управління Головного управління Держсанепідемслужби в Одеській області, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса, за яким просив зобовязати Одеське міське управління Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби в Одеській області утворити комісію та провести розслідування причин виникнення професійного захворювання та за його результатами скласти акт проведення розслідування причин виникнення професійного хронічного захворювання за відповідною формою П-4; зобовязати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса здійснити страхові виплати та надати відповідні соціальні послуги.

В обґрунтування позову відзначив, що його загальний стаж роботи складає 30 років, з яких 25 років у підземних умовах у шахт як гірничний майстер підземної ділянки ГПР, гірничний майстер на підземній видобувній ділянці. Перелік усіх підприємств, на яких працював позивача, та повний перелік усіх професій передбачено Інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі у нього професійного захворювання від 09.04.2015 року, виданої ГУ Держсанепідслужби в Одеській області. Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії ДП УНДІ МТ про наявність професійного характеру захворювання від 12.05.2015 р. №11/11-05 у позивача вперше виявлено захворювання професійного характеру, що ґрунтується на довідці №12/3 від 12.05.2015 року. Встановлено діагноз антракосилікоз І-ІІІ стадії, пізнього розвитку, повільно-прогресуюче, емфізема легень І ступеня, легенева недостатність ІІ ступеня за змішаним типом з перевагою рестрективного компоненту.

Позивач унаслідок проведення бойових дій був змушений переміститися з території, де проводиться антитерористична операція, а саме з Луганської області, м. Красний луч, яке відповідно до розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085-р було віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень. Зараз він проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач звернувся до ОСОБА_2 міського управління Головного управління Держсанепідемслужби в Одеській області щодо встановлення наявності професійного захворювання. Проте, йому повідомили, що оскільки він взятий на облік як особа, яка перемістилася з району проведення антитерористичної операції, то на даний час не може бути проведене розслідування причин та обставин виникнення хронічного професійного захворювання та складено акт за формою П-4. 29.05.2015 року позивач отримав відповідь від Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса, в якій його проінформували про здійснення накопичення відповідної інформації та матеріалів щодо професійних захворювань з метою повернення до розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання з формою П-4. позивач ще неодноразово звертався до Головного управління Держсанепідемслужби в Одеській області, про те йому вже вказували на відсутність реєстрації на території підконтрольній органам державної влади України Відокремленого підрозділу «Шахта імені ОСОБА_3» ДП «Ровенькиантрацит», де позивач отримав професійне хронічне захворювання. Також позивач звертався до Міністерства соціальної політики України щодо розслідування причин та обставин виникнення хронічного професійного захворювання, у відповідь йому було вказано про відсутність акта проведення відповідного розслідування за формою П-4 та висновку МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності.

Позивач є інвалідом 2-ї групи, внаслідок тяжкої праці протягом життя в шкідливих умовах і наявності у нього професійних захворювань, потребує лікування з метою підтримання стабільного стану здоровя. Проте, у звязку з не проведенням органами державної відповідного розслідування причин та обставин виникнення хронічного професійного захворювання, позивач позбавлений можливості отримати відповідні страхові виплати та соціальні послуги.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Вважає, що такі дії органів державної влади суперечать Конституції України та порушують його права на соціальне забезпечення.

Представник Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса ОСОБА_4 (діюча по довіреності від 02.03.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та підтримала пояснення, надані у письмових запереченнях на позов (а.с.26-28). Просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що ст.. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» чітко передбачає підстави виплати грошових коштів, яким є зокрема акт розслідування професійного захворювання за формою П-4, а не на підстав рішення суду. Страхові виплати будуть здійсненні лише після надання їм відповідного акту за формою П-4.

Представник ОСОБА_2 міського управління Головного управління Держсанепідемслужби в Одеській області у судове засідання не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, за згодою сторін з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності представника відповідача ОСОБА_2 міського управління Головного управління Держсанепідемслужби в Одеській області.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, прийшов до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно вказаного Закону, основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Судом встановлено, що постановою Верховної ради України від 17.03.2015 року № 254-VIII окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей взнано тимчасово окупованими територіями.

Ст.. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

У відповідності до ст..1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_3 луч, Луганської області.

Згідно довідки від 20.10.2014 року №5105/000210 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с.7), позивач, проживаючий за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4., перемістився з тимчасово окупованої території у АДРЕСА_1. На теперішній час зареєстрований за вказаною адресою.

З інформаційної довідки №02/579 від 09.04.2015 року про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання (а.с.10-12), загальний стаж роботи позивача складає 30 років, у підземних умовах (шахті) 25 років. У довідці також відзначено перелік підприємств, на яких працював позивач, та вказані наступні посади за трудовою книжкою горний майстер з повним робочим днем під землею, горний майстер підземної ділянки ГПР з повним робочим днем під землею, горний майстер з повним робочим днем на підземній видобувній ділянці, горноробітник очисного забою з повним робочим днем під землею, підземний горно робітник з повним робочим днем під землею, прохідник, черговий та по ремонту обладнання електрослюсар.

Згідно довідки вказано наступний висновок про умови праці позивача: «праця ОСОБА_1 на підприємстві вугільної промисловості супроводжувалась впливом кремнійвмісного пилу, шуму, локальної вібрації, відносна вологість повітря вище допустимої, підвищена температура повітря, фізичне навантаження з переважною участю мязів плечового поясу, вимушені відхили корпусу більше 30 градусів, напруженість трудового процесу ступінь ризику для життя. Підсумкова інтегральна оцінка умов праці ОСОБА_1 на підприємствах вугільної промисловості, згідно ДСанПін «Гігієнічна класифікація праці та показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» від 06.05.2014 р. за №472/25249 може бути віднесена до 3.4. класу «Шкідливі»».

Згідно довідки № 12/3 Медичного клінічного центру ПЗ (а.с.17) від 12.05.2015 року, за розглядом лікарсько-експертною комісією ДП «Український науково-дослідний інститут медицини транспорту» 12.05.2013 року медичних документів на позивача (виписки з амбулаторної картки, інформаційної довідки про умови праці, копії трудової книжки та ін..) було встановлено наступне: діагноз (основний) антракосилікоз І-ІІІ стадії, пізнього розвитку, повільно-прогресуюче, емфізема легень І ступеня, легенева недостатність ІІ ступеня за змішаним типом з перевагою рестрективного компоненту; супутні захворювання: гіпертонічна хвороба ІІ стадії, 2ст., ризик 3 (признаки гіпертрофії лівого шлуночка), СН-ІІА, двостороння нейросенсорна туговухість І ст..

Згідно медичного висновку лікарсько-експертною комісією ДП «Український науково-дослідний інститут медицини транспорту» від 12.05.2015 року №11/11-05 (а.с.16), у позивача встановлено захворювання професійного характеру (уперше J62/8).

КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №12» 04.06.2015 року було виписано позивачу направлення на МСЕК №50 (а.с.42-44) з підстав наявності ознак інвалідності. Згідно довідки № 780551 до акту огляду МСЕК від 05.08.2015 року (а.с.6), ОСОБА_1 є інвалідом 2-ї групи.

Крім того, згідно виписки з історії хвороби №5196/1534 КУ «Міська лікарня №5» (а.с.41), позивач хворіє також на цукровий діабет.

Позивач звертався до ОСОБА_2 міського управління Головного управління Держсанепідемслужби в Одеській області з заявами щодо проведення розслідування причин та обставин виникнення хронічного професійного захворювання та складення акту форми П-4.

Зокрема, на запит позивача від 28.05.2015 року за вх.. №03/860 Одеське міське управління ГУ Держсанепідемслужби в Одеській області надало позивачу відповідь №03/760 від 29.05.2015 року (а.с.32), згідно якої повідомило що не може бути на даний час проведено розслідування причин та обставин виникнення хронічного професійного захворювання та складено акт форма П-4. Підприємства, які мають бути обстежені при складені акту Форма П-4, знаходяться на непідконтрольній Україні території. Вказано також, що відповідна інформація та матеріали щодо професійних захворювань у осіб, які перемістились з району проведення АТО, буде накопичуватись в центральних органах виконавчої влади з метою можливого повернення до розслідування причин їх виникнення.

Згідно листа відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Одесі від 29.05.2015 року №04/3838 (а.с.38-39), до відділення ВД Фонду у м. Одеса 18.05.2015 року по пошті надійшло повідомлення про професійне захворювання за формою П-3 ОСОБА_1, колишнього горяного майстра, підземного горно робочого, горно робочого очисного забою, проходчика шахти «Тамара» ТОВ «Восток», Луганської обл.., який працював на даній шахті з 15.07.2011 р. по 10.09.2015 р., згідно медичного висновку лікарняне-експертної комісії ГП УНИИ МТ щодо наявності професійного характеру захворювання від 12.05.2015 року №11/11-05.

З вказаного листа також вбачається, що Відділенням Фонду було отримано лист №03/721 від 21.05.2015 року від ОСОБА_2 міського управління ГУ Держсанепідемслужби в Одеській області про неможливість створення комісії з розслідування причин та обставин виникнення професійного захворювання позивача. На підставі чого, так як не було створено комісії ОСОБА_2 міським управлінням ГУ Держсанепідемслужби в Одеській області, у відділення Фонду відсутній акт розслідування за формою П-4. Запропоновано позивача звернутись до ОСОБА_2 міського управління ГУ Держсанепідемслужби в Одеській області щодо розяснень стосовного розслідування.

Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса була надана аналогічна відповідь у листі №78-П-11 від 10.06.2015 року (а.с.33).

У відповідності до ст..46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 Конституції України це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Статтею 4 Закону України "Про охорону праці" передбачено, що державна політика в галузі охорони праці базується на принципі соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Законом України «Про охорону праці», а саме, ч. 1 ст. 9, визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоровя або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Відповідно до п.3 ст..1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», загальнообовязкове державне соціальне страхування (далі - соціальне страхування) - система прав, обовязків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України;

П.6 вказаної статті передбачено, що обєкт соціального страхування - страховий ризик та страховий випадок, із настанням яких у застрахованих осіб (членів їх сімей, інших осіб) виникає право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону залежно від видів соціального страхування;

Пунктом 10 ст.1 вказаного Закону встановлені наступні страхові випадки:

за соціальним страхуванням від нещасних випадків - нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці;

У відповідності до п.3 ст.1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», професійне захворювання - захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, повязаних з роботою.

Згідно до ст.. 16 вказаного Закону, застраховані особи мають право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом;

У відповідності до ст.. 36 Закону, страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

У відповідності до ч.1 ст. 43 Закону, для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються: 1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть; 2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України "Про охорону праці". Підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Порядок проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затверджений постановою КМУ від 30 листопада 2011 р. N 1232 Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві визначає процедуру проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися з працівниками на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності або в їх філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах.

У відповідності до п.62 Порядку, усі випадки хронічних професійних захворювань незалежно від строку їх настання підлягають розслідуванню.

Згідно п.65-70 Порядку, у разі підозри на професійне захворювання лікувально-профілактичний заклад направляє працівника на консультацію до лікаря - профпатолога Автономної Республіки Крим, області або міста з документами, перелік яких визначено у додатку 14. Спеціалізовані профпатологічні лікувально-профілактичні заклади проводять амбулаторне та/або стаціонарне обстеження хворих і встановлюють діагноз професійного захворювання. Спеціалізованими профпатологічними лікувально-профілактичними закладами стосовно кожного хворого складається повідомлення про професійне захворювання (отруєння) за формою П-3 (далі - повідомлення за формою П-3) згідно за додатком 15.

Згідно п.74 Порядку, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, області або міста утворює протягом трьох днів після отримання повідомлення за формою П-3 комісію з проведення розслідування причин виникнення професійного захворювання (далі - комісія з розслідування), до складу якої входять представник закладу державної санітарно-епідеміологічної служби, який здійснює санітарно-епідеміологічний нагляд за підприємством (голова комісії), представники лікувально-профілактичного закладу, роботодавця, первинної організації відповідної профспілки або уповноважена найманими працівниками особа з питань охорони праці (у разі, коли профспілка на підприємстві відсутня), вищого органу профспілки, робочого органу виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням підприємства, а також у разі потреби представники інших органів.

У відповідності до п. 81 Порядку, комісія з розслідування зобов'язана:

1) розробити програму розслідування причин виникнення професійного захворювання;

2) розподілити функції між членами комісії;

3) розглянути питання щодо необхідності залучення до її роботи експертів;

4) провести розслідування обставин і причин виникнення професійного захворювання;

5) скласти акт розслідування хронічного професійного захворювання.

Згідно до п.86 Порядку, за результатами розслідування комісія складає акт проведення розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 (далі - акт за формою П-4) згідно з додатком 17.

Акт за формою П-4 є документом, в якому зазначаються основні умови, обставини і причини виникнення професійного захворювання, заходи щодо запобігання розвитку професійного захворювання та забезпечення нормалізації умов праці, а також встановлюються особи, які не виконали відповідні вимоги законодавства про охорону праці і про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Пунктом 88 Порядку встановлено, що акт за формою П-4 складається протягом трьох днів після закінчення розслідування у шести примірниках та надсилається хворому, робочому органові виконавчої дирекції Фонду, первинній організації відповідної профспілки або повноваженій найманими працівниками особі з питань охорони праці (у разі, коли профспілка на підприємстві відсутня), вищому профспілковому органові, профпатологу, який направив хворого до спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу, підприємству.

З наведених в рішенні норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Закону України "Про охорону праці", Порядку вбачається, що підставою для розгляду справ про страхові виплати відповідачем є акт розслідування нещасного випадку та (або) висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого.

Згідно до ст..3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Стаття 7 вказаного Закону встановлює, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно ч.2 вказаної статті, Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розвязання проблем, повязаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Ч.10 ст. 7 Закону встановлено, що внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.

Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України.

У разі відсутності в зазначеному Реєстрі необхідних відомостей матеріальне забезпечення, страхові виплати надаються у мінімальному розмірі, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України, з наступним перерахуванням сум матеріального забезпечення після надходження документів, що підтверджують право застрахованих осіб на їх надання.

01.10.2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», якою у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.07.2015 р. № 471 установлено, що:

1) особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, а до завершення заходів, пов'язаних з утворенням зазначеного Фонду та його робочих органів, - робочими органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - фонди) відповідно до пункту 6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів. Матеріальне забезпечення виплачується застрахованим особам в установленому порядку через банки.

Крім того, 05 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», згідно якої (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2014 року № 715, від 12 серпня 2015 року № 615, від 26 серпня 2015 року № 636, від 30 вересня 2015 року № 788) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №531 Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 11 грудня 2014 року прийняло постанову №20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції». Як зазначено в преамбулі цієї постанови, вона прийнята з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 2 цього Порядку особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону № 1105 безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, за формою, наведеною в додатку до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Крім того, Кабінетом Міністрів України 07.11.2014 року було прийнято постанову №595 «ОСОБА_4 питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою було затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Згідно пункту 8 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 р. №239, від 26.08.2015 р. №636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

З аналізу зазначених постанов Кабінету Міністрів України №531 від 01.10.2014 року, №637 від 05.11.2014 року, №595 від 07.11.2014 року та постанови Правління Фонду від 11.12.2014 року №20 випливає, що ними встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення антитерористичної операції, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам.

Згідно до ст..21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Аналогічні положення передбачені ст..14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», за якою внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Проте на теперішній час будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) щодо обмеження права осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади, на отримання страхових виплат не вносилися.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, такі обмеження також не встановлені.

Будь-який інший Закон України з цього питання також відсутній.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 1 Конституції Україна є правовою державою.

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції).

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив, що користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності (мається на увазі, на думку суду, це включає і право на отримання страхових виплат) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

На теперішній час Україна від зобовязань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Проаналізувавши практику Європейського суду, суд вважає, що Закону України «Про державне соціальне страхування» діяти в контексті пропорціональності та не повинен порушувати справедливий баланс між правам держави та правам позивача щодо можливості отримання належного соціального забезпечення.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, то порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 червня 2013 р. у справі N 6-32цс13).

З вищенаведеного свідчить, що після отримання від позивача заяви з повідомленням за формою П-3, головний державний лікар (начальник ОСОБА_2 міського управління Головного управління Держсанепідслужби у Одеській області) повинен був утворити протягом трьох днів комісію з проведення розслідування причини виникнення професійного захворювання.

Посилання відповідача у своїй відповіді від 25.05.2015 року №03/760, на те, що підприємства, які мають бути обстежені при складанні акту Форма П-4, знаходяться на території тимчасово непідконтрольній українській владі, суд не бере до уваги, оскільки приписами Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві визначено певний порядок проведення таких розслідувань.

Таким чином, суд вбачає, що відповідач не виконав вимоги Порядку щодо створення комісії з розслідування та складання відповідного акту за формою П-4.

Тому суд вважає необхідним з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), задовольнити вимоги ОСОБА_1 та зобовязати Одеське міське управління Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби в Одеській області утворити комісію та провести розслідування причин виникнення професійного захворювання та за його результатами скласти акт проведення розслідування причин виникнення професійного хронічного захворювання за відповідною формою П-4.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині вимог ОСОБА_1 щодо зобовязання Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса здійснити страхові виплати та надати відповідні соціальні послуги суд відмовляє у їх задоволенні з тих підстав, що такі вимоги є передчасними.

Як вбачається з пояснень представника відділення останні не заперечують щодо здійснення позивачу виплат відповідних страхових сум та зобовязується здійснити їх після надання їм акту розслідування причин виникнення професійного хронічного захворювання за відповідною формою П-4.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 60, 88, 169, 208, 209, 212-215, ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міського управління Головного управління Держсанепідемслужби в Одеській області, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса про зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобовязати Одеське міське управління Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби в Одеській області утворити комісію та провести розслідування причин виникнення професійного захворювання та за його результатами скласти акт проведення розслідування причин виникнення професійного хронічного захворювання за відповідною формою П-4.

Стягнути з ОСОБА_2 міського управління Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби в Одеській області на користь держави судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) гривень 20 коп..

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України .

Суддя: Домусчі Л.В.

10.05.2016