Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2396/16 Головуючий у 1-й інстанції: Боровікова А.І.
Суддя-доповідач: Сапун О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Сапун О.А.

суддів: Краснокутської О.М.

Пільщик Л.В.

за участю секретаря: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу виконавчого комітету Запорізької міської ради на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ» про визнання права користування жилим приміщенням та укладання договору найму жилого приміщення,-

ВСТАНОВИЛА :

30 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Запорізької міської ради,міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ» про визнання права користування жилим приміщенням та укладання договору найму жилого приміщення, який уточнив під час судового розгляду справи.

Посилався на те, що за рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської Ради від 31 грудня 2001 року, на підставі розпорядження Орджонікідзевської районної адміністрації № 808 від 05 квітня 2002 року, його батькові ОСОБА_4 було надано ордер № 876 на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1. З того часу в однокімнатній квартирі мешкав він та уся його сім'я у складі: батька ОСОБА_4, матері ОСОБА_5, брата ОСОБА_6.

Під час сумісного проживання вказаними особами велось спільне господарство, був спільний бюджет, а також сплачувались послуги по обслуговуванню будинку та квартири. Він був єдиний, хто працював у родині, тому саме він сплачував за комунальні послуги, а також матеріально допомагав своєму брату ОСОБА_6, який постійно хворів.

Крім вказаної квартири, сім'я мала ще квартиру АДРЕСА_2, у якій з 1997 року були зареєстровані він та мати ОСОБА_5 Однак 19 липня 2012 року зазначена квартира була продана у зв'язку з виниклим тяжким матеріальним становищем, тому він був знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Хоча він фактично мешкав у спірній квартирі, сплачував за комунальні послуги у зв'язку з користуванням спірним жилим приміщенням, батько неодноразово пропонував йому зареєструватися у квартирі АДРЕСА_3, він за життя ОСОБА_4 так і не оформив реєстрацію.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати, ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько, а ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер брат.

Посилаючись на викладене, вважає, що на підставі положень статті 64 ЖК України він набув право користування житлом, тому просив позов задовольнити. Визнати за ним право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3. Зобов'язати Запорізьку міську раду та МКП «ОСНОВАНІЕ» укласти з ним договір найму вказаного житла.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_7

Зобов'язано Міське комунальне підприємство «ОСНОВАНІЄ» укласти з ОСОБА_3 договір найму щодо користування квартирою АДРЕСА_7

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Пунктом 2 частини 1 статі 307, пунктами 2,3,4 частини 1 статті 309 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог у разі недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; порушення або неправильного застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 довів факт проживання з 2009 року однією сім'єю з батьком ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3, тому як член сім'ї наймача, відповідно до статті 64 ЖК України, набув право користування вказаним житлом.

Однак, такий висновок зроблено судом першої інстанції без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без врахування положень статей 58,59 ЦПК України щодо належності і допустимості наявних у справі доказів.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 58,59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставин справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_4 є власністю територіальної громади міста в особі Запорізької міської ради та знаходиться на балансі Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ».

З'ясовано і не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4, ОСОБА_5 і братом ОСОБА_6

За рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської Ради від 31 грудня 2001 року, на підставі розпорядження Орджонікідзевської районної адміністрації № 808 від 05 квітня 2002 року, батькові позивача - ОСОБА_4 на склад сім'ї з однієї особи було надано ордер № 876 на заселення однокімнатної квартири АДРЕСА_8

Позивач та його мати ОСОБА_5 проживали у приватизованій квартирі АДРЕСА_5, де ОСОБА_3 був зареєстрований з 04 грудня 1997 року і зберігав право користування житлом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_4 року позивач продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_6. 19 липня 2012 року його було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою ( а. с. 8-9,11 ).

Батько позивача - наймач спірної квартири ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Брат позивача ОСОБА_6, який проживав з батьком і був зареєстрований у спірній квартирі, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року ( а. с. 10,12,77 ).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що з 2009 року він зі згоди батька ОСОБА_3 - наймача квартири АДРЕСА_3, вселилася до спірної квартири як член його сім'ї, де проживає до теперішнього часу. Батько не заперечував проти реєстрації його у квартирі, однак він не встиг оформити право користування через графік роботи та хворобу батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

За змістом статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Необхідними умовами для вселення в жиле приміщення інших осіб є дотримання порядку вселення та правил реєстрації, разом з тим, відсутність доказів про їх дотримання та письмової згоди хоча б одного з користувачів не узгоджуються із вимогами статей 64,65 ЖК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У частині 1 статті 106 ЖК України зазначено, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, які обставини мають бути з'ясовані судом, при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача.

Згідно пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012р. ( справа № 6-60цс12) у осіб, які вселились до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача. Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які поживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У разі вселення особи до житлового приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування жилим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилась як член сім'ї наймача. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Разом з тим, при вирішенні спору доводи ОСОБА_3 про те, що він з 2009 року вселився до спірної однокімнатної квартири як член сім'ї наймача ОСОБА_4, за згодою батька та брата ОСОБА_6, які не заперечували проти його реєстрації у квартирі, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Будь-яких документів, які б свідчили, що наймач квартири ОСОБА_4, його син ОСОБА_6 зверталися до житлових органів з заявами зареєструвати місце проживання позивача у спірній квартирі, проте отримували відмову, при вирішенні спору не надано. Також відсутні докази, що ОСОБА_3 з об'єктивних причин не зміг за життя батька та брата оформити належним чином своє право користування квартирою.

Не знайшов підтвердження і той факт, що ОСОБА_3 впродовж останніх років утримує спірне жило, а також приймає участь у його ремонті. До того ж сам по собі факт проживання позивача у квартирі та здійснення ремонтних робіт не може свідчити про виникнення у позивача права на користування житлом, так як не доведено належними та допустимими доказами наявність згоди наймача ОСОБА_4 та брата позивача - ОСОБА_6 на реєстрацію ОСОБА_3 у спірній квартирі.

Колегія суддів, перевіривши надані по справі докази, дійшла висновку, що не доведено дотримання при вселенні позивача до спірної квартири встановленого порядку та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживали з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь апелянта понесені витрати на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 535 грн. 92 коп.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Запорізької міської ради задовольнити.

Рішення Комуарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, виконавчого комітету Запорізької міської ради, Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ» про визнання права користування жилим приміщенням та укладання договору найму жилого приміщення залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь виконавчого комітету Запорізької міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 535 грн. 92 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: