АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3168/16 Головуючий 1 інстанції -
Категорія :захист честі гідності Доповідач -Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

ЧеркасоваВ.В.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4 , на рішення Київського районного суду м.Харкова від 18 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про захист честі, гідності, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

01 грудня 2015 року позивач звернувсь до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог просив визнати недостовірною та такою, що принижує його честь,гідність та ділову репутацію інформацію, поширену відповідачем в зверненні на ім'я Міністра освіти і науки України ОСОБА_6 від 31.08.2015 року , а саме:

«ОСОБА_3 шляхом шахрайських дій спричинив моїй дочці ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 200000, 00 грн., а мені відповідно значну моральну шкоду».

«13.07.2010 року між ОСОБА_8 та моєю дочкою , ОСОБА_9 за проханням ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги за Договором позики».

«Договір відступлення права вимоги за договором позики ОСОБА_9 було підписано за проханням ОСОБА_3, оскільки вони перебували в близьких стосунках, інколи спільно проживали, моя донька , ОСОБА_9 цілком довіряла ОСОБА_3 Крім того, ОСОБА_3 обіцяв моїй дочці, що остання отримає грошові кошти після підписання договору в розмірі 200000,00 грн., однак грошові кошти вона так і не отримала, а в подальшому стала боржником на вказану суму».

«27 липня 2011 року за проханням ОСОБА_3 моя донька ОСОБА_9 підписала мирову угоду(угоду про врегулювання спору)в порядку ст.. 372 ЦПК України, яка укладена між нею та боржником ОСОБА_4,згідно якої ОСОБА_4 зобов'язався в рахунок погашення суми боргу за договором позики передати у власність ОСОБА_9 земельну ділянку, належну їй на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 26.03.2003 року».

«В подальшому у зв'язку з підписаною мировою угодою,за проханням ОСОБА_3 моєю донькою 31 жовтня 2011 року було підписано та нотаріально посвідчено заяву, відповідно до якої ОСОБА_9 зазначає, що ОСОБА_4 нібито повністю виконала свої зобов'язання по поверненню грошей за Договором позики, укладеним 04 березня 2009 року. Однак грошових коштів ОСОБА_9 не отримала,землю у власність нею також отримано не було, оскільки згідно перехідних положень ЗК України заборонена купівля-продаж або інший спосіб відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що ОСОБА_9 не знала, однак підписала відповідні договори та заяви довірившись юристу за фахом ОСОБА_3, з яким вона перебувала у близьких стосунках, та який пообіцяв,що вона отримає грошові кошти через деякий час після підписання зазначеної вище заяви. ОСОБА_9 виконала його прохання»

«В цей же день .31 жовтня 2011 року ОСОБА_9 знову ж на прохання ОСОБА_3 укладає договір відступлення права вимоги до ОСОБА_10 ».

«Оскільки всі договори та заяви ОСОБА_9 було підписано виключно за проханням близької на той час людини ОСОБА_3, якому вона повністю довіряла, останній спричинив їй матеріальну шкоду у вказаному розмірі зловживаючи довірою. Обіцяючи в майбутньому повернути грошові кошти».

«Крім того, ОСОБА_3 особисто складав всі документи правового характеру, договори та позовні заяви у спорі між ОСОБА_9 та сім'єю ОСОБА_10».

«Також ОСОБА_3 на теперішній час продовжує вчиняти протиправні дії відносно мене та моєї дочки, продовжує представляти інтереси ОСОБА_10, який є стягувачем по відношенню до моєї дочки, що підтверджується актом опису та арешту майна від 27 березня 2015 року».

«Таким чином, ОСОБА_3 будучи юридично обізнаною особою, представляючи одночасно інтереси сім'ї ОСОБА_10 та інтереси ОСОБА_9, зловживаючи довірою останньої, схилив її до підписання ряду юридичних документів, тим самим штучно створив заборгованість ОСОБА_9 перед ОСОБА_10 в розмірі 200000,00 грн.».

Позивач просить зобов'язати відповідача спростувати поширену нею у відношенні до нього зазначену вище недостовірну інформацію шляхом направлення на ім'я Міністра освіти і науки відповідного листа про спростування.

Позивач також просить визнати такою, що порушує його право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя недостовірну інформацію, поширену відповідачем в зазначеному зверненні , а саме: «Договір відступлення права вимоги за договором позики ОСОБА_9 було підписано за проханням ОСОБА_11, оскільки вони перебували у близьких стосунках, інколи спільно проживали, моя донька ОСОБА_9 цілком довіряла ОСОБА_3 ».

Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь в якості відшкодування моральної шкоди,завданої внаслідок приниження його честі, гідності, ділової репутації, а також порушення його права на збереження у таємниці обставин свого особистого життя, 100 000,00 грн. та судові витрати у справі.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 18 березня 2016 року в задоволенні вказаних позовних вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам, порушенням судом першої інстанції норм матеріального права.

Представник позивача зазначає, що при ухваленні рішення суд не звернув уваги на той факт, що відповідач у своєму зверненні звинувачує позивача у вчиненні кримінального правопорушення, а саме шахрайстві у великому розмірі, тобто у вчиненні тяжкого злочину, між тим, не існує вироку суду чи будь-якого документу про притягнення позивача до відповідальності та поширення вказаної інформації принижує честь та гідність позивача яка полягала не у звернення відповідача до правоохоронних органів, а в зазначеній скарзі на адресу Міністра освіти і науки України, що вказує на наявність складу правопорушення, передбаченого ст. 277 ЦК України .

Представник позивача також зазначає на необґрунтований висновок суду першої інстанції про те, що МОН України компетентне здійснювати перевірку доводів, викладених у листі ОСОБА_5 про позивача, посилаючись на те, що така перевірка може бути здійснена лише правоохоронними органами. Також зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам позивача щодо порушення в скарзі відповідачем права позивача на збереження у таємниці обставин його особистого життя та не врахував вимог ст. 32 Конституції України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України,під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог. заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог. суд першої інстанції виходив з посиланням на вимоги ст.40 Конституції України, ст. 275. ч.1 ст. 277, 23 ЦК України ст.ст. 12, 58 Закону України «Про вищу освіту», Положення про Міністерство освіти і науки України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 16 жовтня 2014 року № 630, виходив з того, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, передбаченого ст. 277 ЦК України , та як наслідок - з відсутність підстав для відшкодування позивачу відповідачем моральної шкоди.

Вказаний висновок суду відповідає вимогам закону та наявними у матеріалах справи доказам, яким суд дав належну оцінку.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено копією листа відповідача на адресу Міністерства освіти на науки України, що відповідач, вказавши на зазначені вище обставини вважає, що позивач внаслідок своїх неправомірних дій не вправі обіймати посаду викладача , аспіранта в Національному юридичному університеті ім.. Ярослава Мудрого та просить взяти до уваги викладені нею в заяві обставини та прийняти відповідне рішення ( а.с.13-15).

Матеріали справи також свідчать про те,що до зазначеного листа відповідачем були залучені копію договору позики, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, копію державного акта на право приватної власності на землю, копію договору відступлення права вимоги за договором позики, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_9 про виконання зобов'язань ОСОБА_4, копію укладеної між ними угоди про врегулювання спору, копію довіреності ОСОБА_9 на представництво її інтересів ОСОБА_3, копію договору відступлення права вимоги, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, копію ухвали апеляційного суду від 02.04.2013 року , відповідно до якої інтереси ОСОБА_9 за позовом ОСОБА_10 до неї про відшкодування збитків представляв ОСОБА_3 та копію акту опису та арешту майна ОСОБА_9 державного виконавця Київського ВДВС від 27.03.2015 року, де в якості представником стягувача ОСОБА_10 зазначено ОСОБА_3 (а.с.76-98).

Відповідно до положень ст. 255 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що ї спричинило це порушення.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

В п.15 роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено,що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі,що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову,є сукупність таких обстави: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої , що не відповідає дійсності; г)поширення інформації,що порушує особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з»ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

В статті 40 Конституції України встановлено , що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

В п.16 роз'яснень, які містяться у вказаній вище постанові Пленуму Верховного суду України зазначено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів , в яких міститься та чи інша інформація, і в разі , якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення інформації.

При цьому, судом першої інстанції встановлено та підтверджується позивачем, що він є науково-педагогічним працівником .з 2013 року працює на посаді асистента кафедри держави і права Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого та юристом за фахом ( а.с.105).

Відповідно до ст.58 Закону України «Про вищу освіту» науково-педагогічні працівники вищого навчального закладу зобов'язані дотримуватись норм педагогічної етики, моралі.

Встановивши, що в своєму зверненні до Міністра освіти та науки України, який уповноважений розглядати такі звернення , відповідачем зазначено на порушення її прав та прав її дочки відповідачем, який працює викладачем , внаслідок чого на її думку він не вправі обіймати посаду викладача та просить прийняти рішення, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних позивних вимог позивача. Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, вказаних висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303. 308. 315, 317, 319, 218, 209 ЦПК України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4 , відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 18 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили

Головуючий, суддя: І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

В.В. Черкасов