Ухвала

іменем україни

25 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Остапчука Д.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_3, Приватної виробничо-комерційної фірми «Фіалка» про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнило, та остаточно просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у сумі 111 251 грн 22 коп., яка складається із заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у сумі 107 284 грн 60 коп. та пені за простроченими процентами у сумі 3 966 грн 62 коп., а також просило стягнути судовий збір.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до кредитного договору № 06/2011/К, укладеного 11 квітня 2011 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та Приватною виробничо-комерційною фірмою «Фіалка» (далі - ПВКФ «Фіалка»), банк відкрив фірмі відновлювальну відкличну кредитну лінію із загальним лімітом у сумі 448 тис. грн на строк до 29 березня 2012 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18 % річних у межах строків кредитування та зі сплатою 28 % річних за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 11 квітня 2011 року № 06/2011/П, згідно з яким поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник, за кредитним договором. Позивач зазначив, що у зв'язку з невиконанням позичальником належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань утворилася заборгованість, яку стягнуто з останнього на користь позивача рішенням господарського суду, і вона на теперішній час погашена. Проте з моменту ухвалення господарським судом рішення банк має право на стягнення процентів та пені, так як договір не було розірвано, і він діяв, а позичальник добровільно не погашав заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ АБ «Укргазбанк» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Судом установлено, що 11 квітня 2011 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ПВКФ «Фіалка» було укладено кредитний договір № 06/2011/К, згідно з яким банк відкрив відповідачу відновлювальну відкличну кредитну лінію з загальним лімітом у сумі 448 тис. грн на строк до 29 березня 2012 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18 % річних в межах строків кредитування та зі сплатою 28 % річних за користування кредитними коштами, що не повернуті в строки, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що передбачені кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 11 квітня 2011 року № 06/2011/П, відповідно до якого останній поручився за належне виконання позичальником умов кредитного договору і взяв на себе обов'язок відповідати перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник, за кредитним договором.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 20 липня 2012 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17 вересня 2012 року, задоволено позов ПАТ АБ «Укргазбанк» і стягнуто з ПВКФ «Фіалка» на користь банку 215 156 грн 29 коп. заборгованості за кредитом, 329 грн 20 коп. заборгованості за процентами, 16 726 грн 66 коп. пені за несвоєчасне погашення кредиту за період із 30 вересня 2011 року до 11 квітня 2012 року, а також 805 грн 07 коп. пені за несвоєчасну сплату процентів за кредитом за період із 06 червня 2011 року до 11 квітня 2012 року та 4 660 грн 34 коп. судового збору.

На підставі платіжних доручень державним виконавцем 11 жовтня 2013 року, 21 жовтня 2013 року та 08 листопада 2013 року було стягнуто всю суму заборгованості і кошти було перераховані банку, у зв'язку із чим 25 січня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд, враховуючи вищевказане, дійшов обґрунтованого висновку, що ПАТ АБ «Укргазбанк» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України і умов кредитного договору використало право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, надіславши претензії-повідомлення (вимогу) про дострокове повернення всієї суми кредиту і пов'язаних із ним платежів (листи від 21 вересня 2011 року, від 03 жовтня 2011 року, від 10 листопада 2011 року), таким чином, саме з моменту отримання цих листів, восени 2011 року, у позичальника виник обов'язок щодо дострокової сплати заборгованості, тобто, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання; у такому випадку претензія та поданий у подальшому позов про стягнення з боржника всієї суми заборгованості - це не спонукання до виконання договору, а фактичне його розірвання шляхом односторонньої відмови банку продовжувати надавати гроші у користування позичальника - боржника, тому нарахування та стягнення процентів, неустойки (пені) саме за умовами кредитного договору є безпідставним.

Крім того, суд виходив із того, що відповідно до умов п. 6.9 кредитного договору від 11 квітня 2011 року № 06/2011/К банк та позичальник погодили, що строк позовної давності (крім вимог про стягнення неустойки) за цим договором становить три роки. При цьому сторонами у даному пункті договору також обумовлено, що позовна давність в один рік застосовуються до вимог про стягнення неустойки (пені).

Згідно з абз. 2 п. 6.3 кредитного договору сторонами визначено особливий порядок нарахування пені, а саме: відповідно до ст. 232 Господарського кодексу України сторони домовилися, що розрахунок пені за прострочення зобов'язань (щодо строків (визначених в цьому договорі) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитними коштами) припиняється через рік від дня, коли зобов'язання має бути виконано.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що банк використав своє право на нарахування процентів та пені за умовами договору, звернувшись із позовом до господарського суду Рівненської області, рішенням якого з позичальника ПВКФ «Фіалка» на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором із врахуванням процентів та пені, тому після ухвалення рішення господарським судом між сторонами тривали лише невиконані зобов'язальні правовідносини і банк не мав права нараховувати проценти та пеню за їх несплату в цьому позові.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову до позичальника, суд першої інстанції правильно виходив із того, що у зв'язку з реалізацією банком права на стягнення заборгованості за кредитним договором та повним виконанням рішення суду відсутні договірні зобов'язання, які виникли між сторонами, а тому у банку немає підстав для нарахування процентів за користування кредитом та пені.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя, суд правильно виходив із того, що у зв'язку з припиненням поруки жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Після її припинення припиняються право кредитора і обов'язок поручителя, у зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення процентів та пені із ОСОБА_3 на користь банку.

При цьому суд правильно урахував, що в кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначено як повне погашення кредиту - 29 березня 2012 року, оскільки саме до цієї дати була відкрита кредитна лінія, у зв'язку із чим суд дійшов правильного висновку, що у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 29 березня 2012 року, протягом наступних шести місяців; оскільки при зверненні до господарського суду Рівненської області ПАТ АБ «Укргазбанк» не пред'явило позов до поручителя про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, то на момент звернення до Рівненського районного суду із цим позовом закінчилися строки позовної давності.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог до позичальника про стягнення процентів та пені, нарахованих після рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, яке не виконано боржником.

Правильним є також висновок суду про припинення поруки згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України, адже зі змісту договору поруки від 11 квітня 2011 року, укладеного між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 (а. с. 9), вбачається, що питання строку дії договору поруки врегульовано у п. 5, згідно з пп. 5.1 якого цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов'язання позичальником за договором.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи апеляційної скарги позивача із посиланням на п. п. 5.2 договору поруки, вказавши, що цей пункт договору встановлює строк дії поруки у разі існування невиконаного основного зобов'язання.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

Д.О.Остапчук

О.В.Ступак