АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 529/396/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1564/16Головуючий у 1-й інстанції Щабельська І.В. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Прядкіної О.В.,

Суддів: Обідіної О.І., Пікуля В.П.,

При секретарі: Лимар О.М.,

За участі: позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4,ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 15 квітня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Диканського районного територіального центру соціального обслуговування про поновлення на роботі та оплати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом. Зазначала, що з травня 2008р. працювала у відповідача молодшою медичною сестрою стаціонарного відділення. Наказом від 04.03.2016 року звільнена за скороченням посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає звільнення незаконним, так як вона має більший стаж в Диканському територіальному центрі, окрім того її чоловік являється пенсіонером, отримує мінімальну пенсію та інших доходів не має. Тому просила поновити її на роботі на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими стаціонарного відділення Диканського районного територіального центру соціального обслуговування та стягнути з центру на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення 04 березня 2016 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 15 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення оскаржила ОСОБА_2, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги шляхом поновлення на роботі та стягнення з територіального центру соціального обслуговування на її користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з дня її незаконного звільнення 04 березня 2016 року до дня поновлення на роботі, виходячи з розрахунку середньомісячної заробітної плати за останні два місяця в сумі 4184,64 грн.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, про відхилення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 з 12.05.2008 року була прийнята на роботу до Диканського територіального центру на посаду молодшої медичної сестри стаціонарного відділення. 16.09.2011 року позивач була переведена на повну ставку молодшої сестри з догляду за хворими стаціонарного відділення Диканського територіального центру.

Відповідно до розпорядження голови Диканської районної адміністрації Полтавської області № 170 від 17.12.2015 року "Про встановлення планової ємності ліжко-місць в стаціонарному відділенні Диканського районного Територіального центру соціального обслуговування", встановлено планову ємність ліжко-мість в кількості 10.

У зв'язку із вказаними змінами в організації виробництва і праці Центру, з урахуванням чисельності підопічних стаціонарного відділення та з метою оптимізації його діяльності відповідачем прийнято рішення про скорочення персоналу.

04 березня 2016 року відповідно до наказу № 13 Диканського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) звільнено ОСОБА_2, молодшу медичну сестру стаціонарного відділення, у зв'язку з скороченням посади відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

В обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_2 зазначала, що відповідно до ст. 42 КЗпП України вона мала переважне право перед іншим працівником ОСОБА_6 на залишення на роботі при майбутньому вивільненні, оскільки у посадовій інструкції молодшої медичної сестри з догляду за хворими стаціонарного відділення ніяких вимог щодо кваліфікації особи, яка займає дану посаду, окрім середньої освіти, не ставилось, крім того, чоловік ОСОБА_2 є непрацюючим пенсіонером з розміром пенсії 1100 грн. та не має ніякого самостійного заробітку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що молодша медична сестра ОСОБА_6 ( стосовно якої позивач вважає, що має переваги по часу роботи в центрі ) не має в сім'ї інших працівників з самостійним заробітком, звільнення ОСОБА_2 відбулося правомірно, оскільки у сім'ї останньої чоловік одержує пенсію, тобто він як член сім'ї має дохід.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України звільнення у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Положеннями частини 1, 2 ст.42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

На виконання зазначених вимог 16 лютого 2016 року Диканський районний територіальний центр соціального обслуговування запропонував ОСОБА_2 переведення із посади молодшої медичної сестри, яка скорочується, на посаду соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома з 23 лютого 2016 року з навантаженням 1,0 одиниці та посадовим окладом в розмірі 1614 грн. та надбавкою за шкідливі умови праці в розмірі 15% посадового окладу, однак позивач від неї відмовилась (а.с.36).

Крім того, з протоколу зборів профспілкового комітету від 16.02.2016 року №-1 вбачається, що на зборах вирішувалось питання щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва праці, та вирішено рекомендувати залишити на займаних посадах кухарів стаціонарного відділення ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9 - сетру-господиню стаціонарного відділення, молодшу медичну сестру ОСОБА_6, як особу, яка не має в сім'ї інших працівників з самостійним заробітком та молодшу медичну сестру ОСОБА_10

Відповідач, оцінюючи підстави переважного права на залишення на роботі, вважав, що молодша медична сестра ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1, не має в сім'ї інших працівників з самостійним заробітком, а в сім'ї ОСОБА_2,1976р.народження, чоловік отримує пенсію. Позивач за віком має кращі перспективи для майбутнього працевлаштування.

Твердження в апеляційній скарзі ОСОБА_2 про те, що вона мала переважне право на залишення на роботі не заслуговують на увагу, оскільки судом було встановлено, що дочка ОСОБА_6 в квітні 2016р. народила доньку та виїхала до Харківської області за місцем проживання чоловіка.

Таким чином, при звільненні ОСОБА_2 відповідачем було дотримало вимоги трудового законодавства, а тому позов є необґрунтованим. При цьому позивач не довів порушення відповідачем положення ст. 42 КЗпП України щодо переважного права ОСОБА_2 залишитися на роботі та те, що останній не пропонувалось інших посад.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 15 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

СУДДІ: / Підписи /

З оригіналом згідно :