Справа № 369/3292/15-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/1944/16 Доповідач у 2 інстанції Лащенко В. Д.
Категорія 26 19.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Лащенка В.Д.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Кулішенка Ю. М.,

при секретарі: Волинець Я. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що між відповідачами ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», 16 травня 2008 року було укладено Кредитний договір №177/П/73/2008-840 про надання кредиту.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань відповідача ОСОБА_3, між ним та відповідачем ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», 16 травня 2008 року було також укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач ОСОБА_3 передав банку в іпотеку майно, а саме земельну ділянку загальною площею 0,1499 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Вважає, що вищевказаний договір іпотеки укладений з істотними порушенням норм матеріального права, оскільки не було надано згоду позивача на укладення іпотечного договору, предметом якого є земельна ділянка, що спричинило порушення вимог ст. 65 СК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 203, 215, 369, 578 ЦК України, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд визнати недійсним іпотечний договір від 16 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра».

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 16 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», згідно якого в іпотеку передана земельна ділянка загальною площею 0,1499 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 121, 80 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 121, 80 грн..

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра» просять скасувати рішення суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих відносин.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 06 грудня 2010 року у справі за №2о-65 (2010 р.) було встановлено факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача ОСОБА_3 з квітня 2005 року. Оскільки на момент укладення іпотечного договору позивач та відповідач ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, земельна ділянка, яка є предметом іпотеки, належить їм на праві спільної сумісної власності.

З урахуванням зазначеного для укладення договору іпотеки необхідно було отримати письмову, нотаріально посвідчену згоду позивача. Про наявність такої згоди зазначається в іпотечному договорі, який підлягає нотаріальному посвідченню, а копія такої заяви залишається у нотаріальній справі, яка зберігається в нотаріуса.

Проте, як видно із тексту оскаржуваного договору, такої згоди від позивача отримано не було, що є порушенням прав позивача як співвласника нерухомого майна та є свідченням того, що іпотечний договір був укладений з порушенням норм цивільного законодавства.

Оскільки позивачем, як співвласником майна, не було надано згоду на укладення правочину щодо спільного майна, то іпотечний договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а отже, на підставі ст. 215 ЦК України він є недійсним.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду у зв'язку з наступним.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ВАТ Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», 16 травня 2008 року укладено Кредитний договір №177/П/73/2008-840 про надання коштів у розмірі 186 223 доларів США на строк до 12 травня 2028 року. В цей же день, а саме 16 травня 2008 року ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0, 1499 га, яка розташована в с. Ходосівка, Києво-Святошинський район, вул.. Піонерська, про що було укладено договір купівлі-продажу (а.с.105-106 т. 1).

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_3, між ним та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», 16 травня 2008 року було також укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 передав банку в іпотеку майно, а саме земельну ділянку загальною площею 0,1499 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 06 грудня 2010 року у справі за №2о-65 (2010 р.) було встановлено факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача ОСОБА_3 з квітня 2005 року. Тобто на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та іпотеки, ОСОБА_3 та позивачка проживали однією сім'єю. З урахуванням зазначеного та відповідно до вимог ст. 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про іпотеку» необхідною була письмова нотаріально посвідчена згода позивача. Це ж випливає і з положень частини другої статті 369 ЦК України та частини третьої статті 65 СК України, на підставі яких для укладення одним із подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону вбачається, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Із матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору іпотеки ОСОБА_3 у шлюбі не перебував і до банку надав копію паспорта без відмітки про шлюб. В анкеті позичальника від 29 квітня 2008 року, яка міститься в кредитній справі і надана банком (а.с. 158-159 т.1), зазначено, що ОСОБА_3 не одружений, а майно належить йому на праві особистої приватної власності. Про те, що земельна ділянка, яка була передана в іпотеку, належить на праві особистої приватної власності і ніхто з третіх осіб прав на неї не має, ОСОБА_3 засвідчив і в договорі.

Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки від 16 травня 2008 року банк не знав і не міг знати про те, що земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та позивачці. Факт проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 2005 року встановлено тільки рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 06 грудня 2010 року.

Посилання суду на те, що ОСОБА_3З інформував банк про проживання разом з цивільною дружиною та її матір'ю, не свідчить про недобросовісність банку при укладанні договору іпотеки, оскільки зазначені дані резюме суперечать паспортним даним та змісту договору іпотеки.

Також колегія суддів не може погодитися з висновком суду про те, що банком не доведено подання ОСОБА_3 відомостей в анкеті-заяві про сімейний стан не одружений. В матеріалах справи міститься копія такої анкети, яку, як стверджує ОСОБА_3 не підписував. Разом з тим суду не були надані докази того, що ОСОБА_3 подавав іншу анкету-заяву до банку в якій зазначав про проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з позивачкою.

За таких обставин ухвалене рішення суду, яким визнано недійсним договір іпотеки, необхідно скасувати, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а судом неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права. Відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України необхідно ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

ОСОБА_2 в позові до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді