АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження 22ц/774/989/К/16 інстанції - Чайкін І.Б.
Категорія № 44 (4) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

із секретарем - Масловою К.В.,

за участю - представника позивача ОСОБА_2, представника

відповідача ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя ОСОБА_6 - Служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради м. Кривого Рогу, про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що 01 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ВАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав останній кредит у розмірі 17 600 доларів США, а також 3 979,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків у розмірі заборгованості за кредитом, винагородою (комісією) за надання фінансового інструмента в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого визначено квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що належить відповідачу на праві власності. Ухваленим у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, звернуто стягнення на зазначений предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1. У серпні 2013 року в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» Банк направив мешканцям указаної квартири вимогу у тридцятиденний строк звільнити її. Згідно з актом про вручення повідомлення про виселення у присутності свідків особі, зареєстрованій у спірній квартирі, було проголошено текст повістки про добровільне виселення, однак отримувати повідомлення ОСОБА_6 відмовилася. За таких обставин ПАТ КБ «ПриватБанк» просить виселити відповідачів зі спірної квартири.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2014 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено/

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, названий позов задоволено. Виселено ОСОБА_3 із неповнолітнім ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1, вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, що направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника про добровільне звільнення житлового будинку не є перешкодою для реалізації права іпотеко держателя звернутись за захистом своїх прав до суду. Крім того, посилається на неврахування судом того, що наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для пред'явлення позову про виселення. Також, вважає, що судом необґрунтовано застосовано до спірних правовідносин положення ст. 317 і 321 ЦК України, які не є спеціальними нормами та, на думку апелянта, дійшов безпідставного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У наданих суду запереченнях представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, - ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечувала.

Відповідачі ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_7, третя ОСОБА_6 - Служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної ради у м. Кривому Розі , повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились. Третя ОСОБА_6 надіслала заяву про розгляд справи за відсутності її представника, проти апеляційної скарги заперечувала.

На думку колегії суддів, неявка в судове засідання відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 та третьої особи, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідачів та третьої особи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 01 серпня 2007 року між ВАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 17 600 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1, а також 3979 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків у розмірі заборгованості за кредитом, винагородою (комісією) за надання фінансового інструмента в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця ( а.с. 6-7).

У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого визначено квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.8-10).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KRT0G100150896 від 01.08.2007 року в сумі 30405,78 доларів США, що відповідно курсу НБУ становить 242334,07 грн. звернуто стягнення на двокімнатну квартиру на першому поверсі п'ятиповерхового будинку загальною площею 44,78 кв.м, житловою площею 27,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки за початковою ціною 112250,92 грн. ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням Витягу з Державного реєстру прав власності ( а.с.13-15).

У зазначеній вище квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_3, її неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6. яка є інвалідом ІІ групи, ОСОБА_7 - пенсіонер, дитина війни ( а.с.20).

06 серпня 2013 року Банком вручено мешканцям спірної квартири вимогу про звільнення квартири в тридцятиденний строк (а.с.16).

До суду із даним позовом ПАТ «ПриватБанк» звернувся 27 листопада 2013 року (а.с.2).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 53277338 АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, тип обтяження - заборона, на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 5407708, тип обтяження - іпотека реєстраційний номер обтяження 5407758 (а.с. 45-46).

Згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про майно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - відомості відсутні (а.с. 43, 50).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, тому відповідачі не можуть бути позбавлені права користування, перебуваючи законними власниками майна, оскільки це є позбавленням або обмеженням здійснення права власності відповідно до положень ст. 321 ЦК України, у зв'язку з чим дійшов висновку про те, що похідні позовні вимоги Банку про виселення без фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Статтею 109 Житлового кодексу України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 1322 цього Кодексу.

Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 1322 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відтак результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Як убачається із матеріалів справи, в іпотеку передано квартиру, яка була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів,

06 серпня 2013 року в порядку ст.. 40 Закону України «Про іпотеку» Банком було направлено мешканцям спірної квартири вимогу про звільнення квартири в тридцятиденний строк (а.с.16), проте така вимога відповідачами не виконана.

При цьому до суду з даним позовом ПАТ «ПриватБанк» звернувся в листопаді 2013 року (а.с.2).

У звязку з цим колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави для виселення відповідачів без надання іншого постійного житла.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виконуючи вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року, якою скасовані рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року, встановив, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час ухвалення рішення у даній справі не виконано.

При ухваленні рішення суд послався на те, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

При цьому суд врахував вимоги п. 4 цього Закону, відповідно до якого протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, а також положення ст. 317 ЦК України, згідно з якою власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Врахувавши, що названий вище Закон встановлює неможливість протягом його дії примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, суд дійшов висновку, що це свідчить про те, що власник не може бути примусово позбавлений не тільки права власності, а й права користування, як складової права власності на таке майно.

На думку колегії суддів, такий висновок суду не відповідає вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 Цивільного кодексу України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Як убачається із матеріалів справи, рішення про звернення стягнення на указаний предмет іпотеки було ухвалено Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 10 квітня 2012 року та набрало законної сили.

Тобто, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось до набрання чинності Законом України «Про мораторій…».

Зазначеним рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки за початковою ціною 112250,92 грн. Банком з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням Витягу з Державного реєстру прав власності ( а.с.13-15).

Тобто, Банку надано право відчужити предмет іпотеки від імені ОСОБА_3

Цим же рішенням відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів з мотивів недотримання Банком попередження про виселення.

Факт нездійснення Банком дій щодо укладання від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири, на яку рішенням суду звернуто стягнення, та наявність у відповідача ОСОБА_3 зареєстрованого права власності на предмет іпотеки, на думку колегії суддів, не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки надане судом Банку право на відчуження предмету іпотеки не скасоване, не припинено та існує до теперішнього часу.

Встановлення статтею 39 Закону України «Про іпотеку» права іпотекодержателя одночасно із зверненням стягнення на предмет іпотеки ставити питання щодо виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, на думку колегії суддів, не позбавляє іпотекодержателя права заявити такі вимоги (щодо виселення) в окремому порядку після отримання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів вважає, що вимоги п. 4 Закону «Про мораторій», з урахуванням положень ст.. 5 ЦК України щодо дії актів цивільного законодавства у часі, поширюються на права та обов'язки, що виникли з моменту набрання чинності цим Законом, у той час як право на виселення мешканців житла, яке є предметом іпотеки та на яке звернуто стягнення, виникло у Банка до набрання чинності Законом «Про мораторій…» та продовжує існувати, оскільки виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не зупинено.

Висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Банку щодо виселення відповідачів у зв'язку з тим, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» був прийнятий з метою захисту житлових прав громадян України, на думку колегії суддів, не відповідає обставинам справи, оскільки законодавець визначив час, з якого здійснюється такий захист - з моменту набрання цим Законом чинності, а дія цього Закону не має зворотної сили і не розповсюджується на право Банку на виселення, яке виникло у нього до набрання законної сили цим Законом.

Оскільки суд першої інстанції виходив із іншої оцінки обставин справи, з якою колегія суддів не погоджується, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 3, 4 ЦПК України з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку та виселення відповідачів із квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги в частині виселення інших осіб задоволенню не підлягають через не визначення таких осіб.

Згідно ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до вимог ч. 5 ст.. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з цим судові витрати Банку по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій на загальну суму 495грн.94коп. підлягають відшкодуванню відповідачами в рівних частинах - по 165грн.31коп. кожним.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 з неповнолітнім ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 495 (чотириста дев'яносто п'ять) гривень 94 копійки в рівних частинах.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів