Справа № 451/43/16 Головуючий у 1 інстанції: Мулявка О.В.
Провадження № 22-ц/783/3441/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Фейір К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемного правочину, -

встановила:

В січні 2016 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемного правочину.

В обґрунтування вимог покликався на те, що 08 червня 2015 року між позивачем та ТзОВ «ЕТАЛОН» укладено Договір фінансового лізингу № 002637, за умовами якого ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», як лізингодавець зобов'язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а позивач як лізингоодержувач зобов'язувалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі, а також інші платежі згідно умов цього Договору.

08 червня 2015 року позивач сплатила через касу філії ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Луцьку на поточний рахунок відповідача суму грошових коштів у розмірі 30000 гривень в якості першого платежу, до якого входить комісія за організацію, авансовий платіж та комісія за передачу предмета лізингу.

В подальшому, позивач дізналася про те, що відповідач порушив її право шляхом укладення у простій письмовій формі двостороннього правочииу (договору), права на укладення якого відповідач не мав, оскільки ліцензія на надання відповідних послуг в останнього відсутня.

Крім цього, такий договір не був посвідчений нотаріально.

Проситв суд ухвалити рішення, яким визнати Договір фінансового лізишу № 002657 від 08 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» нікчемним, застосувати наслідки нікчемного правочину, зокрема стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 30000 гривень.

Оскаржуваним рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 10 березня 2016 року позовну заяву задоволено.

Договір фінансового лізингу № 002637 від 08 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Еталон» визнано нікчемним.

Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Еталон» (. п/р2140 в ПАТ КЬ «ПриватБанк», МФ0300711, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7. к.613) на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, жительки АДРЕСА_1 30000 гривень.

Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Еталон» (. п/р2140 в ПАТ КЬ «ПриватБанк», МФ0300711, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7. к.613) до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 551 гривня 20 копійок.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ТзОВ «Еталон», з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з»ясуванням обставин, що мають значення для справи та не відповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що при укладенні договору дотримані умови, визначені ЗУ «Про фінансовий лізинг», тому відсутні підстави для визнання правочину недійсним, передбачені ст. 215 ЦК України, при цьому лізингоодержувач погодилась з усіма умовами договору під час його підписання і здійснила оплату комісії.

На переконання апелянта, послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не мають жодного відношення до фінансового лізингу, оскільки регулюються різними нормативними актами. Діяльність з надання послуг фінансового лізингу не ліцензується.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, купівлю-продаж.

Крім цього, можливість надавати послуги з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні такої послуги юридичними особами - субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, передбачено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу, затвердженого розпорядженням Дерфінпослуг від 22.01.2014 року № 21, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2004 року за № 492/9091, відповідно до розділу 2 якого юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими документами, передбачено здійснення такої діяльності та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

ТзОв «Еталон» не є фінансовою установою, однак має право надавати окремі фінансові послуги, що узгоджується з розділом 2 Положення.

Стверджує, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, тому апелянт вважає, що постанова Верховного Суду України від 16.12.2015 року грубо порушує вимоги чинного законодавства України.

Таким чином зазначає, що ТзОВ «Еталон» належним чином виконує всі умови договору та не допускає жодних порушень, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Просить рішення Радехівського районного суду Львівської області від 10 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення.

Позивач та її представник, а також представник відповідача ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 83,84), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що з врахуванням правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15, договір фінансового лізингу вимагає обув'язкового нотаріального посвідчення, не дотримання цієї вимоги в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України є підставою для нікчемності такого правочину.

З огляду на те, що що укладений між позивачем та відповідачем 08 червня 2015 року договір фінансового лізингу № 002637 є нікчемним, місцевий суд прийшов висновку про необхідність застосування наслідків нікчемності правочину шляхом зобов'язання сторін правочину повернути іншій стороні усе те, що вона отримала на виконання такого правочину, відповідно стягнув з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 30000,00 грн.

Судом встановлено, що 08 червня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН.» укладено в простій письмовій формі договір фінансового лізингу № 002637 (а.с. 6-11).

На виконання умов договору позивач ОСОБА_2 08 червня 2015 року сплатила відповідачу в безготівковій формі суму грошових коштів у розмірі 30000 гривень (а.с. 12).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1.1. договору фінансового лізингу, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу визначений п. 3.1. Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі за умовами договору.

Пунктом 1.4. договору визначено, що лізиногоодержувач має право самостійно обирати ТЗ та продавця ТЗ і несе пов'язані з цим ризики.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відносини, які виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

В разі належного виконання протягом усього строку дії Договору зобов'язань щодо сплати всіх лізингових платежів та інших зобов'язань визначених договором, лізиногоодержувач має право набути у власність предмет лізингу (п. 11.1 договору).

В свою чергу, правова позиція про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15, висновок якого щодо застосування норм права, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Зокрема, Верховний Суд України звернув увагу на те, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства лізинг за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 08 червня 2015 року, укладений між позивачем ОСОБА_2. та ТзОВ «Еталон», нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній робот і, наданій послузі. - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано врахував те, що оскільки укладений між позивачем та відповідачем 08 червня 2015 року договір фінансового лізингу № 002637 є нікчемним, необхідно застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом зобов'язання сторін правочину повернути іншій стороні усе те, що вона отримала на виконання такого правочину та стягнув з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 30000,00 грн.

Крім цього, суд звернув увагу сторін спору на те, що принцип свободи договору не дає права сторонам договору врегулювати у договорі відносини на власний розсуд у випадку суперечності умов договору положенням ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а укладення у простій письмовій формі договір, який вимагає ще й обов'язкового нотаріального посвідчення, прямо суперечить положенням ЦК України.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - відхилити.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 10 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин