Справа № 163/802/16-ц
Провадження № 2/163/136/16
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2016 року Любомльський районний суд Волинської області

у складі: головуючої судді - Гайдук А.Л.,

за участі секретаря Горпинко К.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та права власності на його частку, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що він та відповідач ОСОБА_3 з 1983 року по 1999 рік проживали у зареєстрованому шлюбі. У 1999 році даний шлюб був розірваний, однак вони продовжували проживати разом за адресою: м.Любомль, вул.Незалежності, 60а/1, а з 2002 року за адресою: м.Любомль, пров.Брестський, 1, вели спільне господарство, виховували сина, хоча час від часу між ними виникали сварки. Перебуваючи у шлюбі, вони розпочали будувати будинок по провул.Брестський, 1, в м.Любомль на земельній ділянці, виділеній відповідачу ОСОБА_3 згідно рішення Любомльської міської ради №535 від 16.10.1992 року, який добудували під час спільного проживання у 2006 році, тобто уже не перебуваючи у шлюбі. У грудні 2015 року відносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 значно погіршились, причиною цього були скандали та сварки з приводу яких позивач неодноразово звертався у правоохоронні органи та через нестерпну поведінку ОСОБА_3 був вимушений покинути спільне житло, що по провул.Брестський, 1, в м.Любомль та переїхати жити в іншу квартиру. Зважаючи на те, що даний житловий будинок побудований під час спільного проживання з відповідачем ОСОБА_3, позивач звернувся до останньої з проханням провести поділ майна в добровільному порядку, однак ОСОБА_3 заявила, що поділу не буде, оскільки право власності на будинковолодіння зареєстроване під час їхнього проживання без реєстрації шлюбу. Крім цього, позивач дізнався, що відповідач ОСОБА_3 26.02.2016 року продала їх спільний будинок своїй матері шляхом укладення договору купівлі-продажу, чим порушила його права співвласника. Вважає, що вказаний договір купівлі-продажу є фіктивним, так як будинок фактично не був переданий покупцю та він відчужений з наміром вивести його із статусу спільної сумісної власності. З огляду на те, що спірний будинок побудований під час проживання з відповідачем ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу, тому йому належить ? його частини, а договір купівлі-продажу будинку є недійсним, оскільки укладений без його згоди.

За викладених обставин позивач, посилаючись на положення ст.ст.60, 65, 68, 69, 71, 74 Сімейного кодексу України, просив: встановити факт спільного проживання з ОСОБА_3, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу з 29.12.1999 року по січень 2016 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по провулку Брестський, 1, в м. Любомль Волинської області, посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №264; визнати будинок з надвірними будівлями і спорудами, що за адресою: м. Любомль, провулок Брестський, 1, Волинської області, обєктом спільної сумісної власності його та відповідача ОСОБА_3, та визнати за ним право власності на 1/2 частини даного нерухомого майна.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Пояснив, що з 1983 року по 2002 рік він та відповідач ОСОБА_3 проживали у подарованій йому квартирі, що по вул.Незалежності, 60а/1, в м.Любомль. У 1991 році його дружині відповідачу ОСОБА_3 виділили земельну ділянку та вона оформила план на будівництво будинку на себе, оскільки на нього уже була зареєстрована квартира. У 1992-1993 р.р. для будівництва будинку вони залили фундамент. Щоб мати кошти на будівництво він постійно працював: у 1991 році - електрозварювальником; у 1993 році - їздив на заробітки в Сибір, де заробив 2000 доларів США; з 1994 року по 1996 рік - працював в кооперативі, де в рахунок заробітної плати для будівництва виписував бетон, щебінь та пісок, однак накладних у нього не збереглося. Після звільнення з кооперативу - кошти заробляв власними силами, як електрозварювальник, а саме, по замовленнях робив у будинках опалення; у 1996 році - працював в ЖКХ, а в подальшому на заводі «Маяк», з якого повністю розрахувався у 2000 році. У 1996 році був буревій, внаслідок якого у будинку було повністю зруйновано дах (фронтони та шифер). Через відсутність коштів, будинок не ремонтували майже рік та уже мали намір його продавати, однак потім вирішили добудувати. У 1999 році відповідач звернулась в суд з заявою про розлучення та на цей момент будинок уже був побудований, а саме: уже були поґрунтовані стіни, покладена підлога, вставлені вікна тощо, залишились невиконані лише внутрішні роботи. Після розлучення у 1999 році сімю він не залишив, продовжував проживати у власній квартирі разом з ОСОБА_3 та сином, оскільки останній хворів самостійно не пересувався, у їх відносинах фактично нічого не змінилось: вони вели спільне господарство; мали спільний бюджет; на людях були, як подружжя; разом виховували сина та про нього піклувались. Продовжуючи проживати разом, він спільно з ОСОБА_3 заробляв кошти шляхом перевезення товару з ОСОБА_9 в Україну, вони придбали автомобіль марки «Москвич» та в місяць заробляли орієнтовно 1000 доларів США. Оскільки для умеблювання будинку їм не вистачало коштів, у 2002 році він продав приналежну йому квартиру та за отримані гроші придбали меблі. У цьому ж році вони переселились у новозбудований будинок, та у ньому утрьох (він, ОСОБА_3 та їх син) зареєструвались та знялись з реєстрації з попереднього місця проживання м.Любомль, вул.Незалежності, 60а/1. На момент вселення в будинок, невпорядкованим залишалось лише подвіря. Проживаючи у будинку, він, ОСОБА_3 та їх син, продовжували їздити в ОСОБА_9 з метою заробітку. Син з ними також їздив, оскільки на нього вони брали товар для перевезення по нормі. У 2006 році на сина-інваліда вони отримали гуманітарний автомобіль, а він був у нього в якості водія. У 2007 році в даному будинку замінили вікна та двері, які він сам привозив з ОСОБА_9, оскільки у вказаному році у ОСОБА_9 їздив фактично один. У 2008 році син помер, а він з відповідачем ОСОБА_3 продовжували проживати у спірному будинку та у 2010 році зробили євроремонт. Він постійно займався благоустроєм будинку, так як вважав, що останній є їх спільною власністю. Під час будівництва будинку відповідач перебувала у відпустці по догляду за дитиною та отримувала відповідну допомогу: спочатку 5000 грн. в місяць, а в подальшому 36 грн. Крім цього, певний час вона працювала прибиральницею в райдержадміністрації. Після смерті сина стосунки з ОСОБА_3 погіршились, між ними почастішали сварки, відповідач виганяла його з будинку, била, погрожувала сокирою, закривала будинок на замок, внаслідок чого він неодноразово ночував в автомобілі та через таку нестерпну поведінку останньої 16 січня 2016 року вимушений був залишити будинок і винаймати квартиру. Про взяття ОСОБА_3 коштів у борг на будівництво будинку йому нічого невідомо, однак для погашення боргу відповідач коштів вдома не брала. Він неодноразово пропонував зареєструвати право власності на будинок по ? на кожного, однак врешті остання зареєструвала його на себе. Вважає, що будинок є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_3, оскільки будували вони його разом: він наймав працівників, особисто вставляв вікна, клав підлогу, фарбував, заготовляв ліс, а відповідач на будівництві прибирала та для працівників готувала їсти. Надати суду фотокартки, які є доказом їх фактичних подружніх стосунків після розлучення, він не має можливості, оскільки вони знаходять у спірному будинку, до якого він позбавлений доступу.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримала та пояснила, що сукупність таких фактів, як: перебування позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 у шлюбі з 1986 року по 2000 рік; їх спільне проживання до 2016 року, в тому числі спільне ведення господарства, спільні поїздки до ОСОБА_9 з метою заробітку, спільний бюджет, сумісне будівництво спірного домоволодіння шляхом індивідуальних зусиль та вкладення у нього зароблених коштів упродовж перебування у шлюбі та фактичного проживання, дають підстави стверджувати, що спірне домоволодіння по провул.Брестський, 1, в м.Любомль, створене за рахунок їх спільних зусиль (фізичної сили та спільно зароблених коштів) та є спільною сумісною власністю останніх на підставі ст.ст.331 ЦК України, ст.74 СК України. Відповідач ОСОБА_3, всупереч положень ст.65 СК України, ст.ст. 658, 369 ЦК України, не маючи відповідних повноважень, без згоди співвласника ОСОБА_1, відчужила спірне домоволодіння, тому укладений останньою договір купівлі-продажу не може вважатися дійсним. Просила позовні вимоги свого довірителя задовольнити в повному обсязі.

Непогоджуючись із заявленими позивачем вимогами, відповідач ОСОБА_3 подала письмові заперечення, у яких вказала на їх безпідставність та необґрунтованість, покликаючись на наступне. Після розлучення з позивачем, вона з неповнолітнім сином, який був інвалідом дитинства та прикутий до ліжка, залишились проживати у квартирі, що за адресою: м.Любомль, вул.Незалежності, 60а/1, а ОСОБА_1 з даної квартири виїхав, оскільки на той період він уже мав іншу жінку, з якою перебував у фактичних шлюбних відносинах. При цьому, останній поставив їй вимогу шукати інше житло, оскільки не бажав, щоб вони проживали в даній квартирі, та лише з жалю до сина-інваліда дав їм час для пошуку іншого житла. З огляду на такі життєві обставини, вона власними силами та коштами, а також за допомогою своїх батьків, в тому числі матеріальною та грошовою, розпочала будівництво житлового будинку по провул.Брестський, 1, в м.Любомль. Зокрема, щоб мати змогу придбати будівельні матеріали та оплатити роботу найманих нею майстрів, вона залишала хворого сина на рідну сестру ОСОБА_10 та своїх батьків, а сама їхала на заробітки у ОСОБА_9. У 2001 році батьки їй подарували автомобіль марки «Москвич», який вона продала за 800 доларів США та за отримані кошти придбала блоки для будівництва будинку. Крім цього, за свої заощадження батьки купували, необхідний для будівництва, «ліс». Вона сама наймала робітників та майстрів, власними коштами з ними розраховувалась, сама, власними руками та силами будувала будинок змішувала будівельний розчин, носила будівельні матеріали, штукатурила, фарбувала, тощо та усі зароблені в ОСОБА_9 кошти витрачала на будівництво будинку. Фактично будівництво будинку було закінчене у 2002 році, незавершеними залишились лише внутрішні роботи, однак у цьому ж році вона з сином переїхала у нього жити, оскільки на той час позивач в категоричній формі виганяв її разом із сином з квартири, що по вул.Незалежності. Остаточно будинок був збудований у 2003 році. У цьому ж році був буревій, який значно пошкодив новозбудований будинок: були вибиті вікна, знесена покрівля на даху тощо. Для відновлення будинку, завершення внутрішніх робіт, його оздоблення та облаштування, вона взяла у борг в ОСОБА_11 кошти в сумі 15000 доларів США. Позивач же ніколи, ні за яких обставин і ніяким чином ні матеріально, ні у грошовому еквіваленті, ні особистою участю, не допомагав їй у будівництві спірного будинку. З часу розлучення по день звернення позивача до суду з даним позовом, вони проживали окремо, подружніх стосунків не підтримували, спільного господарства не вели, спільним вихованням та доглядом хворого сина не займались, спільного бюджету та побуту не мали та жодного майна у цей період не набули. Позивач лише інколи провідував хворого сина, однак ніколи і нічим не допомагав. У 2008 році їх син помер у віці 23 роки та позивач взагалі «зник» з її життя. Зі слів знайомих їй відомо, що ОСОБА_1 мав стосунки з різними жінками, у яких й жив. В грудні 2015 року останній, після того, як його покинула чергова коханка, прийшов до неї та виявив бажання разом проживати, однак у цьому вона в категоричній формі відмовила, на що ОСОБА_1 почав їй погрожувати, предявляти претензії, вимагати, щоб вона сплатила йому якісь кошти, поділилась майном, виділила кімнату в будинку, тому що він не має де жити. За викладених обставин, вважає безпідставними вимоги позивача щодо визнання факту проживання з ним однією сімєю, визнання спірного будинку спільною сумісною власністю та, відповідно, визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнала та пояснила, що у 1992 році вона взяла земельну ділянку під будівництво будинку, однак більше, як 8 років вони будівництво не розпочинали, так як позивач не бажав будуватись. У 1999 році вони розлучились. Після розлучення вона з сином, зі згоди позивача, залишилась проживати у приналежній останньому квартирі, оскільки їх син був неходячим та йому необхідні були належні умови для проживання, а сам же позивач пішов проживати до іншої жінки. У 2001 році вона спільно зі своїми батьками розпочала будівництво будинку. Стартовий капітал на будівництво їй дали батьки подарували автомобіль марки «Москвич», який вона продала та за отримані кошти придбала блоки. Крім цього, батьки також забезпечили необхідним для будівництва лісоматеріалом, давали гроші, які отримували від ведення сільського господарства. Позивач, зі своєї сторони, будь-якої участі у будівництві будинку не брав. Для будівництва вона особисто підшукувала та наймала працівників. У 2002 році будинок до кінця добудований не був, однак вона перейшла у нього жити. У цьому ж році мав місце буревій, який на даху пошкодив два фронтони, у звязку із чим вона була вимушена позичити 15000 доларів США, щоб добудувати будинок. Позику даних коштів оформили розпискою, яка на даний час не збереглася. Повністю будівництво було завершено у 2003 році. Кошти вона заробляла поїздками у ОСОБА_9 та у її відсутності вдома, сина доглядали її рідна сестра та племінник. У 2010 році у будинку зробили ремонт (поміняли вікна). Позивач у спірному житловому будинку зареєстрований, однак у ньому ніколи не проживав, лише інколи приходив, щоб влаштувати сварку. Реєструвати позивача у будинку вона не хотіла, однак останній вмовив сина, у проханні якого вона відмовити не могла. З речей позивача у спірному домоволодінні була лише лодка, пилка і сокира. Право власності на будинок вона оформила лише у 2013-2014 р.р., оскільки раніше мали місце проблеми в БТІ - необхідно було довго стояти в черзі, а у неї хворі ноги. На оформлення права власності позивач їй коштів не давав. Оскільки позичені у 2002 році кошти вона віддала неповністю, тому для погашення боргу вирішила продати будинок. Мати, дізнавшись про продаж будинку, повідомила, що сама його купить, оскільки у нього вклала багато сил та коштів і не бажає, щоб у ньому жили чужі люди.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, вказала, що положення ст.74 СК України застосовуються лише з 01.01.2004 року, тобто із набранням чинності СК України, тому у справі підлягає доказуванню факт проживання сторін однією сімєю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по січень 2016 року, оскільки саме ним обґрунтовані вимоги позивача щодо поділу будинковолодіння, зареєстрованого 26.03.2014 року на імя відповідача ОСОБА_3 Однак даного факту належними та допустимими доказами у справі не підтверджено, зокрема, не доведено, що позивач та відповідач ОСОБА_3 з 01.01.2004 року вели спільне господарство, побут та мали спільний бюджет, а також у 2006 році спільною працею побудували будинок, а спілкування сторін з родинами одне одного (батьками і дітьми) не може бути беззаперечним доказом їх проживання однією сімєю. Відносини, які склалися між сторонами, ґрунтуються виключно на факті існування у них спільного хворого сина, досягненні певних цілей у підприємницькій діяльності, наданні одне одному певних послуг на взаємовигідній основі (реєстрація проживання позивача у спірному будинковолодінні, його допомога відповідачу у догляді за хворим сином та у зароблянні нею грошей у ОСОБА_9). Позивачем не доведено й аналогічних обставин і фактів у період, що мав місце після розлучення сторін, в тому числі у 2000-2003 р.р. на момент будівництва спірного домоволодіння. Крім цього вказала, що ставлячи вимогу про визнання права спільної сумісної власності спірного будинку, позивач не порушує питання про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №500070 від 13.12.2013 року, виданого на імя відповідача ОСОБА_3, яким право власності на спірний будинок був зареєстрований саме за останньою. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, то зазначена вимога є похідною від первісних, які є безпідставними та свого підтвердження не знайшли. За викладених обставин, просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивач та відповідач ОСОБА_3, яка доводиться їй донькою, після розлучення разом не проживали, будинок будували у 2002-2004 р.р. Як вони розпочали будівництво, вона з чоловіком почали їм допомагати. Будинок будувала їх дочка, а позивач ніякої участі у цьому не брав та на будівництві вона його ніколи не бачила. Дочці у будівництві вони допомагали: повністю забезпечили лісоматеріалом та давали гроші, які отримували від ведення сільського господарства. Сама ж дочка заробляла гроші поїздками в ОСОБА_9. Дізнавшись, що дочка будинок продає, вирішила сама його купити для онука, оскільки вона з чоловіком у будівництво спірного будинку вклали значний внесок та фактично він належить їм.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити з аналогічних підстав, що наведені стороною відповідача ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_7 в жодне судове засідання не зявився, подавши до суду належним чином засвідчене клопотання про розгляд справи у його відсутності, у якому одночасно вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає з підстав, зазначених у запереченнях ОСОБА_3

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_8 на розгляд справи не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце проведення судових засідань, про причини неявки суд не повідомив та будь-яких клопотань чи заяв з приводу розгляду справи не подав.

Заслухавши пояснення позивача, відповідачів, їх представників, показання свідків, в тому числі сторін в порядку ст.62 ЦПК України, дослідивши письмові докази у справі та всебічно проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, оцінивши зібрані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З копії рішення Любомльського районного суду Волинської області від 29.12.1999 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 18.02.1983 року уклали шлюб, який зазначеним судовим рішенням було розірвано.

Дане рішення суду набрало законної сили 09.01.2000 року, а розлучення в органах РАГСу зареєстровано 03.03.2000 року, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЕГ №020911, виданого Любомльським районним відділом реєстрації актів громадянського стану.

Під час перебування сторін у шлюбі, у них народився син ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був інвалідом дитинства, самостійно не пересувався, що встановлено з пояснень сторін та доказуванню не підлягає.

Рішенням Любомльської міської ради народних депутатів Любомльського району Волинської області від 16.10.1992 року за №535, відповідачу ОСОБА_3 виділено у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності загальною площею 1200 м? по провул. Брестський, 1, квартал №42, м.Любомль Волинської області.

На замовлення ОСОБА_3 від 01.11.1992 року, головним архітектором Любомльського району затверджено генеральний план забудови земельної ділянки індивідуальним жилим будинком.

Як вбачається з копії технічного паспорта, виданого 27.08.2013 року на імя відповідача ОСОБА_3, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по провул.Брестський, 1, в м.Любомль, побудований у 2003 році.

З технічних умов, виданих Любомльським водопровідно-каналізаційним підприємством «Любомльводоканал» від 11.02.2002 року, встановлено, що до домоволодіння по пр.Брестський, 1, в м.Любомль здійснено підключення водопроводу. Зазначені технічні умови видані на імя відповідача ОСОБА_3, а укладений договір зареєстрований в абонентському відділі за №79-1.

Згідно довідки Любомльської філії ПАТ «Волиньобленерго» від 06.06.2016 року за вих.№14-14-768, виданої ОСОБА_3, електропостачання до житлового будинку, що знаходиться в м.Любомль по провул.Брестський, 1, підведено 08.05.2003 року та договір на користування електроенергією переукладено 03.03.2008 року.

Право власності на вказаний обєкт житлової нерухомості було зареєстроване 26.03.2014 року на відповідача ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії САК №500907 з індексним номером 19586442 від 26.03.2014 року.

Позивач стверджує, що після розлучення, він з відповідачем ОСОБА_3 продовжували спільно проживати, як чоловік та дружина, до січня 2016 року, та упродовж цього періоду спільно заробляли кошти, мали спільний бюджет, побудували спірний будинок, турбувались про сина, а відповідач даний факт категорично заперечила, стверджуючи, що після розірвання шлюбу вони проживали окремо, спірний будинок вона збудувала сама за власні та батьківські кошти, а позивач у будівництві будь-якої участі не брав.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

За змістом ч.6 ст.235 ЦПК України та з врахуванням абз.3 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року №5, справи щодо встановлення юридичного факту, якщо це повязано з вирішенням спору, розглядаються судом в порядку позовного провадження.

Спір у справі порушений з майнових прав подружжя.

На момент укладення та розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 діяв Кодекс про шлюб та сімю України від 20.06.1969 року, який втратив чинність з 01.01.2004 року.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.13 КпШС, права і обовязки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обовязків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. А відповідно до ст.44 КпШС, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Виходячи з наведених положень КпШС, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.02.1983 року по 02.03.2000 року.

З письмових доказів, зокрема, технічного паспорта, судом встановлено, що спірне домоволодіння побудоване у 2003 році, що також узгоджується з поясненнями позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3

Тобто, спірне домоволодіння побудоване після припинення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3

З наведеного слідує, що на час побудови спірного будинку діяв Кодекс про шлюб та сімю, яким не було передбачено поділу майна між чоловіком та дружиною, які не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі.

Лише з 1 січня 2004 року, з набранням чинності нового Сімейного кодексу України, нормою ст.74 СК України було передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 СК України.

Разом з цим, відповідно до роз'яснень, що містяться у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12.06.1998 року №6 (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин побудови спірного будинковолодіння), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п.5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність") ….

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Отже, сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ст.17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Така ж по суті правова позиція висловлена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 при розгляді справи за № 6-66цс13.

Таким чином, чинне до 01.01.2004 року законодавство не повязувало факт перебування у фактичних шлюбних стосунках чоловіка та жінки з виникненням права їх спільної сумісної власності на майно, такими підставами були: спільна праця або придбання за спільні кошти.

З огляду на викладені правові норми та встановлені у справі фактичні обставини, факт реєстрації відповідачем ОСОБА_3 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в м.Любомль по провул.Брестський, 1, у встановленому порядку лише у 2013 році, не є визначальним у спірних правовідносинах, оскільки у справі підлягають доведенню такі обставин, як ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільного господарства, побуту, бюджету, а також участь останніх, зокрема позивача, у будівництві спірного домоволодіння.

З цих же мотивів, посилання сторони позивача, як на правову підставу своїх вимог виключно на положення ст.74 СК України, є помилковими.

З показань позивача ОСОБА_1, даних в порядку ст.62 ЦПК України, вбачається, що вони за своїм змістом та сутністю є аналогічними поясненням, які він давав, як позивач в порядку ст.176 ЦПК України. Крім цього, позивач, як свідок, вказав, що фундамент на будинок вони залили у 1993 році, а саме будівництво розпочали у 1994 році, так як фундамент мав вистоятись. Оскільки їх син був інвалідом, тому дружина відповідач ОСОБА_3 з 1995 року по день смерті останнього перебувала за ним по догляду. У власності вони мали автомобіль марки «Москвич-412», який продали, та за виручені кошти придбали для будівництва блоки, які він разом з тестем їздив купувати у м.Славута Київської області. На момент розлучення будинок був збудований на 80% - залишились незроблені лише внутрішні (облицювальні) роботи та у ньому ще не було опалення, яке вони встановили у 2001 році, а восени 2002 року у них було «новосілля» сімєю перейшли жити у новозбудований будинок. Кошти, які вони спільно заробляли з ОСОБА_3, зберігалися в останньої, однак на що їх витрачати вони планували разом. Гроші ніколи, ні у кого не позичали, а у випадку відсутності коштів - у будинку нічого не робили. Спільний бюджет у них був до 2015 року, оскільки стосунки між ними в подальшому погіршились.

Аналізуючи пояснення та показання позивача ОСОБА_1, суд констатує, що вони упродовж усього судового розгляду, були послідовними, за своїм змістом логічно взаємозвязаними, не містили будь-яких моментів, які б викликали сумнів у їх правдивості, та відповідають іншим дослідженим судом доказам, а також узгоджуються з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків.

Так, свідок ОСОБА_13, яка доводилась сусідкою сторін: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період проживання останніх у квартирі по вул.Незалежності, 60А/1, в м.Любомль, ствердила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживали у вказаній квартирі з дня вселення до 2002 року. Їй відомо, що останні разом будували будинок, так як у 1994-1995 р.р. на територію двору, за вказаним місцем проживання, вони звозили блоки та інший будівельний матеріал. Про будівництво будинку свідку розповідала й сама відповідач ОСОБА_3 Свідок неодноразово доглядала сина сторін, який був хворим. Сімя ОСОБА_3 виїхала з вказаної квартири у новозбудований будинок в 2002 році. Про те, що ОСОБА_3 розлучились їй нічого відомо не було, на людях вони вели себе нормально, без конфліктів та такого, щоб ОСОБА_3 на квартирі проживала одна, тобто без чоловіка позивача ОСОБА_1, не було. Гроші ОСОБА_1 заробляли поїздками у ОСОБА_9, куди також брали з собою хворого сина, та жили вони, як нормальна сімя.

Свідок ОСОБА_1, який позивачу доводиться рідним братом, підтвердив, що у 1993 р. він особисто допомагав брату заливати фундамент на спірний будинок, який стояв біля року, а потім вони почали будувати будинок. Блоки для будинку позивач купував разом зі своїм тестем під Київщиною в м.Славута. Заливати фундамент допомагав тесть позивача та інша рідня, а ОСОБА_3 привозила їм обіди. Після того, як звели «коробку» будинку (1995-1996 р.р.), був буревій (1996 р.), який повалив у цьому будинку фронтони та зірвав дах. Свідок особисто допомагав зводити «коробку» та відновлювати дах. Відповідача ОСОБА_4 на будівництві не було, вона лише інколи приїздила на «оглядини». Родина відповідача ОСОБА_3 допомагала у будівництві, як і їх родина, тобто зі сторони позивача. Для подальшого будівництва сторони найняли працівників (бригаду). Для того, щоб будувати будинок позивач працював та заробляв кошти, зокрема, їздив на заробітки в Сибір (1992-1993 р.р.), Курськ, Росію неодноразово, у 1999-2000 р.р. їздив в ОСОБА_9 в якості водія (в тиждень три поїздки), за що свідок зі своєю дружиною платили йому по 10 доларів США за поїздку, а потім позивач придбав автомобіль марки «Москвич» та зі своєю дружиною відповідачем ОСОБА_3 сам почав їздити в ОСОБА_9. Останні в ОСОБА_9 їздили досить часто заробляли гроші, за які купували будівельний матеріал для будівництва будинку. Відповідач ОСОБА_3 під час будівництва ніде не працювала, а перебувала по догляду за сином, який був інвалідом. Свідку було відомо, що в процесі будівництва брат з дружиною розлучились, однак в останніх нічого не змінилось, вони продовжували проживати разом та до відповідача ОСОБА_3 свідок відносився, як до дружини брата. Щоб добудувати будинок чи його умеблювати позивач продав свою квартиру, яку йому подарували батьки. Вселились ОСОБА_3 у будинок у 2001-2002 роках та на «перехідщині» була рідня, як зі сторони позивача, в тому числі свідок зі своєю сімєю, так і зі сторони відповідача ОСОБА_3 Позивач з дня вселення у даний будинок постійно там проживав з ОСОБА_3, як сімя. Під час спільного проживання, останні у будинку також проводили ремонтні роботи, на які будівельний матеріал позивач звозив з ОСОБА_9. Конфлікти між сторонами розпочалися з зими 2016 року. ОСОБА_3 погрожувала позивачу, била його, свідок особисто був очевидцем цих подій, на які також приїздила поліція. Крім цього, ОСОБА_3 пошкодила позивачу мотоцикл та його одяг.

Свідок ОСОБА_14, яка доводиться свідку ОСОБА_1 дружиною, показала, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жили, як чоловік та дружина, хоча й не дуже дружно, постійно сварились мирились, однак жили разом. Підтвердила те, що останні спільно, поїздками у ОСОБА_9, заробляли кошти для будівництва будинку. Якщо позивач їздив сам у ОСОБА_9, то ОСОБА_3 вдома доглядала дитину. Свідок зі своєю сімєю були на «перехідщині» сторін у новий будинок, де також була мати ОСОБА_3 ОСОБА_4 Після того, як сторони вселились у будинок, свідок з чоловіком часто привозили до них своїх дітей, щоб їх хворий син мав спілкування. Під час цих відвідувань, уся сімя ОСОБА_3 була вдома. Вказала, що їй було відомо про розлучення сторін, однак вона не знала, що воно оформлене документально, оскільки останні постійно скрізь були разом і вони їх сприймали, як родину. Також їй відомо, що гроші, які зароблялися у сімю сторін, в основному були у відповідача ОСОБА_3 та вона ними керувала. У спірному будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом жили до січня 2016 року, до того дня, коли остання зателефонувала до матері позивача та в розмові погрожувала фізичною розправою щодо її сина позивача ОСОБА_1

На ту обставину, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 та їх син їздили у ОСОБА_9 з метою заробітків, в судовому засіданні вказала й свідок ОСОБА_15, яка викликалась для допиту за клопотанням сторони відповідачів.

Той факт, що позивач з приводу дій відповідача ОСОБА_3 звертався у правоохоронні органи підтверджується й повідомленням Любомльського відділу поліції ГУНП у Волинській області від 29.02.2016 року за вих.№1144/60/01-2016, з якого слідує, що житель м.Любомль, пров.Брестський, 1, ОСОБА_1 у 2015 2016 р.р. звертався в Любомльський ВП ГУНП зі скаргами на неправомірну поведінку його колишньої дружини ОСОБА_3, зокрема: 23.12.2015 року про те, що ОСОБА_3 не пускає його до їхнього спільного житлового будинку та не дає забрати особисті речі, погрожуючи йому фізичною розправою, а саме, зарубати сокирою; 17.01.2016 року ОСОБА_3 замінює замок вхідних дверей, щоб він не зміг потрапити до їхнього будинку; 03.02.2016 року про вжиття заходів щодо заборони ОСОБА_3 на відчуження нею спільно нажитого ними майна до моменту його розподілу в судовому порядку.

Згідно повідомлення про початок досудового розслідування від 25.12.2015 року за №12/1002, Любомльським ВП ГУНП у Волинській області 24.12.2015 року внесено відомості до ЄРДР за №0000534 з попередньою правовою кваліфікацією - ч.1 ст.129 КК України, про те, що протягом трьох днів, а саме, в період з 21.12.2015 року по 23.12.2015 року, ОСОБА_3, перебуваючи за місцем проживання: м.Любомль, пров.Брестський, 1, погрожує вбивством своєму чоловікові ОСОБА_1, з яким вона проживає у цивільному шлюбі.

З копії паспортів громадянина України сторін: позивача ОСОБА_1 - серії АС №480649, виданого Любомльським РВ УМВС України у Волинській області 20.08.1999 року, та відповідача ОСОБА_3 - серії АЮ №279091, виданого Любомльським РС УДМС України у Волинській області 06.02.2016 року, встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований у спірному будинку з 04.10.2002 року, а ОСОБА_3 з 04 жовтня 2003 року, тобто уже після розірвання між ними шлюбу.

Крім цього, допитаний судом свідок ОСОБА_16 показав, що відповідач ОСОБА_3 найняла його та інших осіб, які були у його бригаді, для виконання внутрішніх робіт у будинку, який будували остання з позивачем ОСОБА_1, зокрема для: вкладання підлоги, щикатурення стін, підбивання стелі тощо. Дані роботи вони виконували приблизно місяць та сторони на той час вели себе, як подружжя, сімя, жили нормально, і він, зі своєї сторони вважав, що вони перебувають у шлюбі. Позивач ОСОБА_1 на будівництво приїздив вранці (вмикав кабелі, привозив їм необхідний будівельний матеріал) та ввечері, але фізично на будівництві не працював. ОСОБА_3 приїздила з ОСОБА_1 лише ввечері, привозила їм вечерю. За роботу з ними розраховувались, як позивач, так і відповідач: ОСОБА_1 - платив аванс в сумі 300 доларів США, а ОСОБА_3 - 660 доларів США по закінченню роботи. У спірному домоволодінні він також особисто робив «піднавіс», для цього його наймав позивач ОСОБА_1, який за роботу йому заплатив 20 доларів США. Крім цього, свідок є сусідом ОСОБА_1 та йому відомо, що вони останнім часом конфліктували.

Свідок ОСОБА_17, який працював у бригаді свідка ОСОБА_16, в судовому засіданні дав показання, які за своїм змістом аналогічні показанням останнього.

Свідок ОСОБА_18 суду показав, що він разом з позивачем ОСОБА_1 працював в кооперативі в одній бригаді та йому було відомо, що останній будує будинок та в рахунок заробітної плати виписував будівельний матеріал: пісок, щебінь, бетон. Дані події мали місце до 2000 року, оскільки з кооперативу ОСОБА_1 звільнився у 1995-1996 роках. Крім цього, у 2001-2002 роках, на прохання ОСОБА_3 та його дружини, він робив опалення в будинку, який останні будували. Для виконання даної роботи його наймав саме позивач. Котла у будинку сторін він «варив» цілий тиждень, позивач привозив йому необхідне устаткування та матеріал, а відповідач ОСОБА_3 готувала їм їсти. Харчувались вони у цьому ж будинку. Ствердив, що, як ОСОБА_1, так і ОСОБА_3, вели себе, як господарі будинку. Пять років тому (2011 рік), на прохання позивача ОСОБА_1, свідок також ремонтував котла у цьому ж спірному будинку, за що останній особисто з ним розраховувався. Ремонтні роботи у цей період свідок проводив не один день та у цей час в будинку були, як позивач, так і відповідач ОСОБА_3, яка у літній кухні їх харчувала. Між Гнатюками були нормальні стосунки, сварок чи суперечок не виникало, а про те, що останні розлучені свідку нічого відомо не було. Восени 2015 року позивач знову звернувся до нього з проханням провести заміну котла у цьому ж будинку, однак свідок на це не погодився через незадовільний стан здоровя.

Ту обставину, що свідки: ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 по найму працювали на спірному домоволодінні підтвердила й сама відповідач ОСОБА_3

Щодо даних в судовому засіданні показань відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представника останньої в порядку ст.62 ЦПК України, а також показань свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_15, ОСОБА_19, які доводяться відповідачу ОСОБА_3: рідною, двоюрідною сестрою та племінником, відповідно, то до них суд відноситься критично та до уваги не приймає з огляду на наступне.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якості свідків, дали показання аналогічні поясненням, які вони давали й в якості відповідачів в порядку ст.176 ЦПК України. Крім цього, ОСОБА_3 вказала, що після того, як їй у 1992 році виділили земельну ділянку, вони будинок не будували, оскільки позивач зловживав спиртними напоями та не бажав будуватись. Саме зловживання позивачем спиртними напоями стало причиною їх розлучення. Спірний будинок вона будувала власними силами та за власні кошти, при цьому, мала свої заощадження, у будівництві матеріально та фінансово їй допомагали батьки, а позивач будь-якої участі у цьому не брав та після розлучення вони проживали окремо.

Такі доводи відповідача суд відхиляє, оскільки вони обєктивно спростовуються показаннями свідків: ОСОБА_13, ОСОБА_18, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_1, ОСОБА_14, а також дослідженими у справі письмовими доказами, а саме: рішенням суду від 29.12.1999 року, у якому наведені причини розлучення, які не відповідають тим, на які вказує відповідач, а також повідомленням Любомльського відділу поліції ГУНП у Волинській області щодо звернень позивача на дії відповідача ОСОБА_3

З цих же підстав, суд вважає мотиви відповідача ОСОБА_3 щодо реєстрації позивача у спірному будинку, а саме, на прохання сина-інваліда, якому остання не могла відмовити, є не інакше, як надуманими, оскільки інших причин необхідності реєстрації позивача у спірному будинку, аніж як для проживання, відповідач навести суду не змогла. При цьому суд зважує й на те, що після смерті сина сторін у 2008 році, відповідач ОСОБА_3 будь-яких дій, спрямованих на зняття позивача з реєстрації за адресою спірного будинку, не вживала.

Те, що позивач ОСОБА_1 після ухвалення судом рішення про розлучення не проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2, спростовується показаннями свідків: ОСОБА_13, ОСОБА_1 та ОСОБА_14

Сукупний аналіз пояснень та показань відповідача ОСОБА_3 дає обґрунтовані підстави для сумніву у їх правдивості, оскільки, остання стверджуючи, що в ОСОБА_9 на заробітки вона їздила сама, після допиту свідка ОСОБА_15, яка викликалась саме за клопотанням сторони відповідача, змінила свою позицію та пояснила, що в ОСОБА_20 разом із сином їздила інколи з позивачем, однак заробітки у кожного із них від цих поїздок були окремі.

З пояснень сторін також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не працювала, а перебувала по догляду за сином інвалідом, що ставить під сумнів наявність у неї заощаджень для будівництва житлового будинку.

Щодо оформлення на відповідача ОСОБА_3 договорів на водо- та електропостачання спірного домоволодіння, то дані договори укладені з останньою, як особою, на яку в той час була оформлена інша документація на дане домоволодіння, зокрема, щодо відведення земельної ділянки для будівництва та генеральний план забудови. Крім цього, такі договори самі по собі не доводять тверджень відповідача ОСОБА_3 про те, що спірне домоволодіння вона будувала виключно власними силами та за допомогою її батьків, і не спростовують пояснень позивача та допитаних судом свідків.

Показання свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_19 та ОСОБА_15 про те, що спірне домоволодіння будувалось виключно відповідачами, а також те, що на будівництві вони позивача не бачили, як і не бачили його під час проживання у ньому відповідача ОСОБА_3 разом із сином, спростовуються вищенаведеними показаннями свідків: ОСОБА_18, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_1 та ОСОБА_14

Та обставина, що свідок ОСОБА_10 позичала відповідачу ОСОБА_3 кошти в сумі 400 доларів США, а свідок ОСОБА_15 у 2001-2002 р.р. - 15000 доларів США, свого підтвердження належними та допустимими доказами в судовому засіданні не знайшли, як і те, що зазначені кошти відповідачем ОСОБА_3 використовуватись в цілях будівництва спірного будинку.

Показання представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 про купівлю у неї блоків для будівництва хліва саме відповідачем ОСОБА_3 також не спростовують участі позивача у будівництві спірного домоволодіння.

При оцінці показань допитаних судом свідків суд також зважує й на те, що свідки: ОСОБА_10, ОСОБА_19 та ОСОБА_15 є близькими родичами відповідачів, а свідок ОСОБА_6 представником сторони відповідачів, що свідчить про їх зацікавленість у вирішенні спору саме в користь останніх.

У поясненнях відповідача ОСОБА_4 мав місце такий вислів: «як вони почали будувати і ми стали допомагати». На запитання сторони позивача, ОСОБА_4 пояснила, що під словом «вони» вона мала на увазі сваху, але вона не допомагала будувати. Однак це є лише надуманим виправданням висловленого, оскільки в контексті пояснень відповідачки ОСОБА_4, на переконання суду, даний вислів стосувався не інакше, як позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3

Разом з цим, такі свідки, як: ОСОБА_13, ОСОБА_18, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у родинних стосунках з жодною із сторін по справі не перебувають, а тому у обєктивності їх свідчень сумніву у суду не виникає.

Натомість, сторона відповідача будь-яких незалежних доказів, які спростовували б вказані даними свідками обставини, не надала.

Крім цього, у справі не здобуто доказів тієї обставини, що хтось із сторін: позивач чи відповідач ОСОБА_3 взяв меншу чи більшу участь у будівництві спірного будинковолодіння.

Не знаходять свого виправдання та належної обґрунтованості й пояснення відповідача ОСОБА_3 в тій частині, що право власності на збудований у 2003 році будинок, вона зареєструвала лише у 2014 році.

Не має й правового значення вказівка позивача ОСОБА_1 у позовній заяві про рік побудови будинку - 2006 році, оскільки останнім в судовому засіданні у присутності сторони відповідачів неодноразово було вказано, що будівництво будинку було завершене у 2002 році.

У відповідності до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі досліджених судом доказів, зокрема, показань свідків: ОСОБА_13, ОСОБА_18, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_1 та ОСОБА_14, які узгоджуються з поясненнями та показаннями позивача ОСОБА_1, судом достовірно встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_3 після розірвання шлюбу продовжували проживати разом однією сімєю, перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільними коштами і працею побудували спірне будинковолодіння, що знаходиться за адресою: м.Любомль, провул.Брестський, 1.

Присутність у сторін сварок та конфліктів під час спільного проживання не спростовує вищенаведених фактів та обставин, а навпаки - свідчить про наявність у них взаємних прав та обовязків.

Те, що відповідач ОСОБА_3 проживала з позивачем однією сімєю і перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах, доводять і дії відповідача, яка після судового рішення про розірвання шлюбу залишилась з сином проживати у приналежній позивачу квартирі, а в подальшому зареєструвала останнього у спірному будинку, у якому він зареєстрований по сьогоднішній день.

Та обставина, що позивач після прийняття судом рішення про розлучення сторін, не проживав у приналежній йому квартирі, що по вул.Незалежності, 60а/1, в м.Любомль, жодним доказом у справі не доведена, а є лише голослівним твердженням відповідача ОСОБА_3 Натомість, протилежне обєктивно доводиться показаннями свідків.

Отже, вказана квартира була постійним місцем проживання, як позивача, так і відповідача ОСОБА_3 та їх сина, до дня їх виселення у новозбудований ними будинок, що по пров.Брестський, 1, в м.Любомль.

Повідомлення Любомльського відділу поліції ГУНП у Волинській області від 29.02.2016 року за вих.№1144/60/01-2016 суд також приймає до уваги, як належний та допустимий доказ, зокрема щодо місця фактичного проживання позивача у спірному будинковолодінні, оскільки частина відображених у цьому повідомленні подій мала місце до відчуження даного будинковолодіння відповідачем ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу, тобто на той момент позивач ще не був обізнаний з намірами відповідача ОСОБА_3

Усі ці факти, на думку суду, свідчать не про відсутність фактичних сімейних стосунків, ведення спільного господарства, а навпаки - підтверджують цей факт.

З показань позивача ОСОБА_1, допитаного в якості свідка, судом достовірно встановлено, що останній та відповідач ОСОБА_3 вели спільний бюджет до 2015 року, тобто до цього моменту мали взаємні права та обовязки.

Вищенаведені факти та обставини для суду дають цілісне бачення взаємовідносин між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 від дня їх розлучення, сукупність яких усуває сумніви у тому, що між ними мали місце сімейні стосунки, вони були повязані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки. При цьому, сторони мали сина-інваліда, про якого піклувались та виховували, та оточуючими вони сприймались не інакше, як подружжя та сімя.

Посилання сторони відповідача в процесі судового розгляду справи щодо «будівництва будинку виключно власними силами та коштами», «не проживання з позивачем», «сама все робила, будувала» не є доказами в розумінні чинного законодавства.

На загальному фоні встановлених судом між сторонами відносин, доводи відповідачів виглядають лише, як непереконливе намагання позбавити позивача ОСОБА_1 його законного права на частину набутого ним спільною працею будинковолодіння.

Відповідач ОСОБА_3 не спростувала доводів позивача про перебування їх у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу і не навела належних доказів того, що спірний будинок був побудований виключно її стороною.

Доводи сторони відповідачів, в тому числі їх допит в якості свідків, розцінюється не інакше, як намагання останніх ввести суд в оману та вирішити спір всупереч дійсним обставинам справи.

Таким чином, вищенаведене дає підстави для обґрунтованого висновку про проживання позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з 03.03.2000 року (день реєстрації розірвання шлюбу) по 31.12.2014 року (припинення існування взаємних прав та обовязків з 2015 року). Крім цього, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження та доведення факт побудови останніми спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами внаслідок їх спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Свою участь у будівництві спірного будинковолодіння позивач довів належними та допустимими доказами.

Поміж цього, спірні правовідносини, які мають місце у справі, склалися між сторонами у період, який охоплює, як дію ЦК Української РСР, так і з 01 січня 2004 року чинних Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції від 16.01.2003 року), який набув чинності з 01.01.2014 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.86 ЦК Української РСР, яка була чинною до 01 січня 2004 року, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, а згідно зі ст.182 чинного з 01 січня 2004 року ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і ч.1 ст.368 ЦК України).

Як встановлено в судовому засіданні належними та допустимими доказами, спірний будинок побудовано позивачем та відповідачем ОСОБА_3 у 2003 році, що обєктивно доводиться технічним паспортом на будинок, довідками щодо підведення водопостачання та електроенергії, пропискою сторін у ньому, а також їх поясненнями.

Крім цього, доведено, що сторони поселились та почали проживати у даному будинку у 2002 році.

Разом з цим, реєстрація будинку у встановленому порядку була здійснена відповідачем ОСОБА_3 на своє імя лише 26.03.2014 року, тобто у період дії уже ЦК України. Натомість, відповідач ОСОБА_3 обґрунтованих доводів неможливості зареєструвати збудований будинок з підведеними комунікаціями, у якому вони уже проживали в період чинності ЦК Української РСР та Закону України «Про власність, не навела.

Роблячи правові висновки на підставі вищенаведених норм законодавства та встановлених у справі обставин, а також враховуючи доведеність того, що позивач та відповідач ОСОБА_3 проживали однією сімєю в розумінні ст.3 СК України й у період з 01.01.2004 року по 31.12.2014 року, тому, в силу п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, останнім на праві спільної сумісної власності належать не будівельні матеріали, які використовувались під час будівництва спірного домоволодіння, а будинок з господарськими спорудами та будівлями, як обєкт нерухомості та цивільних правовідносин, згідно ст.ст.179, 181, 182 ЦК України.

Крім цього у справі встановлено, що 26.02.2016 року відповідач ОСОБА_3 відчужила спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами своїй матері відповідачу ОСОБА_4 шляхом укладення договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_8 26.02.2016 року та зареєстрований в реєстрі за №264.

Даний договір укладений за погодженням відповідача ОСОБА_7, який доводиться чоловіком покупцю даної нерухомості відповідачу ОСОБА_4

Згідно вимог ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено судом, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по провул.Брестський, 1, в м.Любомль Волинської області, був збудований та набутий позивачем ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_3 в період спільного проживання однією сімєю, без реєстрації шлюбу, та був об'єктом права спільної сумісної власності сторін, а тому оспорюваним договором купівлі-продажу спірного будинковолодіння порушуються права позивача, як законного співвласника даного нерухомого майна.

А тому, укладений відповідачем ОСОБА_3 26.02.2016 року договір купівлі-продажу житлового будинку без згоди позивача та за наявності на момент його укладення спору з останнім з приводу права власності на даний житловий будинок, про що відповідачам ОСОБА_3, як продавцю, та ОСОБА_4, як покупцю, а також, на думку суду, й відповідачу ОСОБА_7, було достовірно відомо, є таким, що з урахуванням вищенаведених положень, підлягає визнанню недійсним, а позов ОСОБА_1 в цій частині - задоволенню.

Підставою для задоволення позову частково є період спільного проживання позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3, як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, з 03.03.2000 року по 31.12.2014 року, а не з 29.12.1999 року по січень 2016 року, про що просив позивач.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що позивач не заявляв вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №500907 від 26.03.2014 року - спірного житлового будинку, виданого на імя відповідача ОСОБА_3, тому дане питання судом не розглядається.

Щодо незаявлення позивачем вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №500070 від 13.12.2013 року, виданого на імя відповідача ОСОБА_3, на що посилається представник останньої, то, як вбачається зі змісту даного свідоцтва, воно стосується земельної ділянки, площею 0,1 га, яка не є предметом спору у даній справі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України та виходячи із характеру виниклих правовідносин у позивача з кожним із відповідачів, суд вважає, що з усіх відповідачів в рівних частках підлягає стягненню в користь позивача судовий збір, сплачений останнім при зверненні до суду за заявлену позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним та заяву про вжиття заходів забезпечення позову в загальні сумі 826,80 грн. (551,20 грн. + 275,60 грн.), відповідно з кожного відповідача по 275,60 грн., а з відповідача ОСОБА_3, поміж цього, й за інші позовні вимоги: встановлення факту спільного проживання, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу 275,60 грн., та визнання за позивачем права власності на ? спірного житлового будинку 1029,00 грн., оскільки зазначені позовні вимоги стосуються правовідносин саме з даним відповідачем.

Враховуючи, що у справі, ухвалою суду від 07.06.2016 року було вжито заходи забезпечення позову у вигляді арешту, накладеного на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами до набрання законної сили ухваленим у даній справі судовим рішенням, тому зазначений захід забезпечення позову підлягає скасуванню саме із вказаного в ухвалі суду моменту.

Керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, ст. 17 Закону України „Про власність", ст.112 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), ст.44 КпШС, ст.ст.3, 16, 203, 215 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_6, як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з 03 березня 2000 року по 31 грудня 2014 року.

Визнати нерухоме майно житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Любомль, провулок Брестський, 1, Волинської області, обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по провулку Брестський, 1, в м. Любомль Волинської області, укладений між ОСОБА_3, як продавцем, та ОСОБА_4, як покупцем, і посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_8 26.02.2016 року, зареєстрований в реєстрі за №264, - недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Любомль, провулок Брестський, 1, Волинської області, відповідно, за ОСОБА_3 залишається у власності інша 1/2 частина вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1580 (одна тисяча пятсот вісімдесят) гривень 20 копійок.

В решті позову відмовити.

Після набрання рішенням суду законної сили, накладений ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 07.06.2016 року в порядку забезпечення позову, арешт на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Любомль, провулок Брестський, 1, Волинської області, - скасувати.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та підписано 09.09.2016 року.

Головуюча : суддя А.Л. Гайдук