АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Бреславського О. Г., Чупікової В. В.

секретар Тодоряк Г.Д.,

за участю представника позивача Бацей Т.М., відповідачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2010 року,

встановила:

У листопаді 2009 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 27 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії у розмірі 8248,33 доларів США зі сплатою 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 27 серпня 2016 року.

Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 27 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачка надала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 належним чином умов договору про повернення кредиту не виконує, станом на 12 листопада 2009 року заборгованість за кредитним договором складає 7739,76 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11 листопада 2009 року становить 61854 грн 62 коп., позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 35 кв. м, житловою площею 14,60 кв. м, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з наданням позивачу усіх повноважень, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2010 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 Заставнівського району, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачки ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою, покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, доводів апеляційної скарги, а також норми ч. 3 ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

У справі встановлено, що 27 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання кредиту на суму 8248,33 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік з кінцевим терміном поверненням 27 серпня 2016 року. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору відповідач зобов'язався щомісячно в період з 01 по 05 число сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору відповідач за порушення термінів оплати відсотків за користування кредитом зобов'язаний сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором позивач та відповідачка ОСОБА_2 27 серпня 2008 року уклали договір іпотеки, згідно якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме, житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності.

Згідно з п. 25 договору іпотеки реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства.

Встановлено і це не спростовано апелянтом, що відповідач ОСОБА_4 не виконував умови кредитного договору в зв'язку з чим виникла заборгованість з кредиту, процентів, комісії у розмірі 7689 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закон № 898-IV) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону № 898-IV у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, крім іншого, зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

На порушення указаної норми права, суд першої інстанції у рішенні суду не зазначив складові розміру заборгованості, що підлягають сплаті з вартості предмета іпотеки, а також ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Тому, є підстави для зміни рішення суду в частині обсягу задоволення позову із зазначенням складових розміру заборгованості, що підлягають сплаті з вартості предмета іпотеки, а також ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Визначаючи складові розміру заборгованості, колегія суддів виходить з того, що вони в частині боргу за кредитом, процентами, комісії обґрунтовано визначені у розрахунку заборгованості, що апелянтом не спростовано (а.с.24-26).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті з урахуванням положень ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», стягнення може бути проведено у іноземній валюті.

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тому зі стягненням заборгованості в іноземній валюті, проценти за користування кредитом також стягуються в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Водночас положення ч. 2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення процентів за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував та помилково визначив таку складову боргу як пеня в іноземній валюті.

З наданого позивачем розрахунку в суді апеляційної інстанції вбачається, що на час пред'явлення позову пеня за прострочення сплати кредиту та процентів складає 400 грн 71 коп.

Саме указаний розмір пені підлягає врахуванню у структурі заборгованості за кредитним договором, а не 50, 14 доларів США як заявлено позивачем.

Отже, ухвалюючи рішення суд першої інстанції на порушення норм матеріального права неправильно визначив розмір заборгованості з пені в іноземній валюті, а відповідно і загальний розмір заборгованості, що підлягає сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права щодо розрахунку пені дають суду апеляційної інстанції підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги та зміни рішення в частині обсягу задоволення позову.

Зокрема, на часткове задоволення позову, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVНMGA від 27 CTHGYZ 2008 року в розмірі 7689 доларів США та 400 грн 71 коп., з яких 7092,54 доларів США - заборгованість з кредиту, 476,31 доларів США - заборгованість за процентами, 12,77 доларів США - заборгованість з комісії, 400 грн 71 коп. - пеня, слід звернути стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, не зазначив у рішенні ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Сторони в судовому засіданні не дійшли згоди щодо такої ціни.

Тому, у рішенні суду, відповідно до правил, викладених у ч. 6 ст. 38 Закону, слід зазначити, що у випадку відсутності згоди між іпотекодавцем та іпотекодержателем початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії реалізації цього майна.

Водночас, доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду першої інстанції про надання дозволу банку на реалізацію предмета є необґрунтованими.

Звернення стягнення на предмет іпотеки має відбуватися у відповідності до положення Закону № 898-IV у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору, а умовами спірного договору іпотеки передбачені права банку на звернення стягнення предмета іпотеки шляхом його продажу від імені іпотекодавця (п.29).

В суді апеляційної інстанції також виникло питання щодо порядку виконання рішення суду.

Так, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII.

Відповідно до пункту 1 Закону протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього Закону.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року в справі за № 6-482цс15та в інших аналогічних справах.

У справі встановлено, що спірне майно - предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання відповідачки як майнового поручителя, у ОСОБА_2 відсутнє інше нерухоме майно, загальна площа нерухомого майна не перевищує 250 кв. м.

Тому, з метою реалізації положень зазначеного закону рішення суду першої інстанції також слід доповнити вказівкою про те, що воно підлягає зверненню до виконання після закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи представника банку про те, що спірний будинок ймовірно придбано за кошти, отримані відповідачем ОСОБА_4 за кредитним договором, ґрунтуються на припущеннях та спростовуються змістом кредитного договору та часом укладення договору купівлі-продажу будинку.

На підставі наведеного та керуючись п. 3 ч. 1 ст. 307, пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2010 року змінити в частині обсягу задоволення позову та порядку звернення рішення суду до виконання.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVНMGA від 27 CTHGYZ 2008 року в розмірі 7689 (сім тисяч шістсот вісімдесят дев'ять) доларів США та 400 (чотириста) гривень 71 коп., з яких 7092,54 - заборгованість з кредиту, 476,31 доларів США - заборгованість за процентами, 12,77 доларів США - заборгованість з комісії, 400 гривень 71 коп. - пеня, звернути стягнення на житловий будинок № 20 з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 загальною площею 35,00 кв. м, в тому числі житловою площею 14,60 кв. м, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № ВКМ/858530 від 04 серпня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені іпотекодавця ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з початковою ціною продажу, що встановлюється, за відсутності згоди між іпотекодавцем та іпотекодержателем, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії реалізації цього майна, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зверненню до виконання після закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304 - VІІ.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О. Г. Бреславський

В. В. Чупікова