АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/6442/15-ц Номер провадження 22-ц/786/653/16Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Бондаревської С.М., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_4

на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю. Свої вимоги мотивує тим, що 19.10.2014 року між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «Полтаваагротранс» укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого ОСОБА_6 прийняв у власність 43/5000 частки у праві власності на будівлю гуртожитку літ. «А-9», що знаходиться в м. Полтава, Київське шосе № 56. З усього майна, вказаного в договорі, у користування ОСОБА_6 переходить кімната № 917, що знаходиться на девятому поверсі. Право власності на дане майно підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29687437. У кімнаті №917 гуртожитку в м. Полтаві по вул. Київське шосе, 56 проживають та зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_7, у звязку з цим ОСОБА_6 не має права користуватися своєю власністю.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю задоволено.

Зобовязано ОСОБА_4 та ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_6 на праві приватної власності кімнатою № 917 в гуртожитку в м. Полтава по вул. Київське шосе, 56 шляхом виселення.

Знято ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з реєстрації в кімнаті № 917 в гуртожитку в м. Полтава по вул. Київське шосе, 56.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ОСОБА_6 судовий збір в сумі 243, 60 грн.

Не погодившись з судовим рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п.2, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19.11.2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Полтаваагротранс» укладено договір купівлі - продажу, відповідно до якого позивач прийняв у власність 43/5000 частки у праві власності на будівлю гуртожитку літ «А-9», що знаходиться в м. Полтава, Київське шосе №56. З поміж усього майна, вказаного у договорі, у володіння та користування позивача перейшла кімната № 917. Право власності на дане майно підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності , індексний номер 29687437 (а.с.-12)

Під час укладання договору купівлі - продажу позивача було повідомлено про те, що у відчужуваній кімнаті є зареєстровані особи ОСОБА_4 та ОСОБА_7

06.08.2014 року Публічним акціонерним товариством «Полтаваавтотранс» було направлено відповідачам рекомендовані листи з повідомленням про те, що з 10 вересня 2014 року кімната №917 в гуртожитку в м. Полтава по вул. Київське шосе, 56 буде виставлена на вільний продаж та 10.11.2014 року було вислано відповідачам рекомендовані листи з повідомленням про те, що 17.11.2014 року кімната № 917 по вищезазначеній адресі буде продана третім особам (а.с. 4-6).

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на даний час проживають та зареєстровані за вищевказаною адресою (а.с. 16, 41-42).

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що позовні вимоги є законними, підтвердженими, тому підлягають задоволенню.

Проте, з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 12.06.2015 р. по даній справі було відкрите провадження та справа була призначена до розгляду на 18.06.2015 р. (а.с. 17).

18.06.2015 р. сторони у судове засідання не з»явилися, справа відкладена слуханням на 06.08.2015 р. (а.с. 18). У матеріалах справи відсутні дані про належне повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи 18.06.2015 р.

На а.с. 23 міститься судова повістка на 06.08.2015 р. без вручення на ім»я відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_7 у зв»язку із закінченням строку зберігання.

06.08.2015 р по справі ухвалене заочне рішення, у перегляді якого за заявою ОСОБА_4 згідно ухвали місцевого суду від 24.12.2015 р. відмовлено, т.я. місцевий суд прийшов до висновку, що відповідачі належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а докази, на які посилається ОСОБА_4, не мають істотного значення для правильного вирішення справи (а.с.28-29, 64).

З викладеного вбачається, що відповідачі не брали участь у розгляді справи в суді першої інстанції. Як пояснив колегії суддів відповідач ОСОБА_4, вони не знали про розгляд справи у місцевому суді та були позбавлені процесуальної можливості своєчасно надати заперечення та докази по справі для законного її вирішення та захисту своїх житлових прав.

Матеріали справи свідчать про неналежне повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, що порушує їх процесуальні права як сторони спору.

Ухвалюючи судове рішення у справі, місцевий суд допустив недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є зобов»язання відповідачів усунути перешкоди у користуванні належною позивачеві на праві приватної власності кімнатою у гуртожитку шляхом їх виселення та зняття відповідачів з реєстрації у кімнаті гуртожитку.

Вбачається, що даний позов пред»явлений на захист права власності у спосіб, який обрав позивач, але при цьому порушуються житлові права відповідачів, які регулюються відповідним законодавством.

Вирішуючи спір, місцевий суд застосував ст. 391 ЦК України, яка передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Проте, питання виселення з гуртожитку та захист житлових прав мешканців гуртожитків також регулюється статтею 132 ЖК УРСР, розділом VII Примірного положення про гуртожитки і статтями 8, 19, пунктом 3 розділу VIIІ Закону № 500-VI.

Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 р., застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Проте, вбачається, що позивач свідомо створив собі перешкоди у користуванні власністю, укладаючи з ПАТ «Полтаваагротранс» договір купівлі - продажу, відповідно до якого «за заявою продавця та згодою співвласників у володіння та користування покупця, тобто позивача, перейшла кімната № 917 загальною площею 35,5 кв.м.», в якій постійно зареєстровані та постійно проживають відповідачі ОСОБА_4 з 1998 року та ОСОБА_7 з 2005 року, що підтверджується відомостями адресно-довідкового відділу ГУДМС УДМС України у Полтавській області та даними паспорту ОСОБА_4 (а.с. 16, 42).

Згідно п. 6 вказаного договору купівлі-продажу, покупцю ОСОБА_8 було відомо, що у відчужуваній кімнаті є зареєстровані особи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно абзацу другого п. 1 договору купівлі-продажу від 14.11.2015 року «за заявою продавця та згодою співвласників саме безпосередньо у володіння та користування покупця, тобто позивача, перейшла кімната № 917 загальною площею 35,5 кв.м.», щодо «розпорядження» кімнатою, що є складовою поняття «власності», то у цьому договорі про це не зазначено.

Згідно відомостей адресно-довідкового відділу ГУДМС України в Полтавській області ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, значиться зареєстрованим з 30.03.1998 р., ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 значиться зареєстрованим з 13.07.2005 р. (а.с.16). Як пояснив відповідач ОСОБА_4, дочка ОСОБА_9 знята з реєстрації 3-4 роки тому, у спірній кімнаті не проживає.

Проте, як вбачається із фактичних обставин справи, відповідачі не лише значаться зареєстрованими, а й фактично проживали з часу реєстрації у спірній квартирі й іншого житлового приміщення на праві приватної власності не мають.

Позивачеві при укладанні договору купівлі-продажу було достовірно відомо про те, що у кімнаті № 917 постійно проживають відповідачі, що підтверджується копіями листів ПАТ «Полтавапагротранс» на ім»я відповідачів про намір продати кімнату третім особам, які додані позивачем як долатки до позовної заяви (а.с.4-6).

Згідно копії довідки ВАТ «Полтаваагротранс» № 290 від 19.12.2006 р. за підписом генерального директора ОСОБА_10, 30.12.1997 р. ОСОБА_4 виданий ордер на поселення в гуртожиток за адресою м. Полтава, вул. Київське шоссе, 56, кім. 917, площею 35,3 кв.м. на склад сім»ї: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 - заявник, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, - донька, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 син.

05.11.1997 р. між ОСОБА_4 та АТ «Полтаваагротранс» був укладений договір про надання житла для проживання ОСОБА_4 із сім»єю кімната № 917 пл. 35,3 кв.м. та проведення оплати за проживання, що підтверджується копією цього договору.

Як пояснив відповідач ОСОБА_4 колегії суддів, оригінал ордеру був вилучений у нього ДП «Полтаваагротрансжитло», потім останній заявив про пожежу у приміщенні, де зберігалися оригінали ордерів на житло. Представник позивача ОСОБА_2 не заперечує факт пожежі.

Допитана у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_11 показала, що з 1983 року до 2008 року вона працювала у ВАТ «Полтаваагротранс» на посаді головного бухгалтера, ОСОБА_4 працював водієм і за спільним рішенням адміністрації та профкому у 1997 році він, як учасник бойових дій в Афганістані, за місцем роботи, отримав кімнату у гуртожитку на сім»ю із 3-х осіб: він та двоє дітей, з того часу постійно проживав у гуртожитку, йому видався ордер на кімнату визначеної форми, з ним укладався договір про надання житла для проживання, який мається у матеріалах справи, який був пред»явлений свідку для огляду і вона його підтвердила, претензій до ОСОБА_4 з приводу незаконного заселення у кімнату за весь час проживання не було, питання про його виселення з кімнати з приводу незаконного заселення ніколи не виникало.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 28.12.2015 р. відповідно до акту державного виконавця від 18.12.2014 р. здійснено виселення ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з кімнати №917 по вул. Київське шоссе, 56 в м. Полтава на підставі виконавчого листа, виданого 06.10.2015 р. Октябрським районним судом м. Полтави на виконання у примусовому порядку заочного рішення місцевого суду від 06.08.2015 р. (а.с.88).

Як вбачається із матеріалів справи, спірна кімната № 917 знаходиться на 9-у поверсі гуртожитку. Згідно договору купівлі-продажу від 19.11.2014 р., ПАТ «Полтаваагротранс» передав, а ОСОБА_6 прийняв у власність 43/5000 частки у праві власності на будівлю гуртожитку літ. «А-9», що знаходиться в м. Полтави, шосе Київське, 56 загальною площею 4106,4 кв.м., у т.ч. 9-й поверх пл. 497,8 кв.м. Зазначені 43/5000 частки у праві власності на будівлю гуртожитку, що відчужуються, належать продавцю ПАТ «Полтаваагротранс» на праві приватної власності на підставі рішенння Октябрського районного суду м. Полтави від 08.08.2014 р. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.09.2014 р. № 26453947 право власності продавця зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.09.2014 р., номер запису: 6897558, реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна: 01.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що наказом Фонду комунального майна Полтавської бласті від 24.03.1994 р. за № 109-П було затверджено План приватизації та ОСОБА_1 оцінки вартості майна цілісного майнового комплексу Полтавського обласного орендного автотранспотного підприємства Полтаваагропромтранс». На підставі договору купівлі-продажу державного майна від 29.06.1994 р., укладеного між Фондом комунального майна області та ВАТ «Полтаваагротранс» (після зміни найменування ПАТ «Полтаваагротранс»), посвідченого державним нотаріусом другої Полтавської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-1746, ВАТ «Полтаваагротранс» набуло право власності на будівлю гуртожитку літ. «А-9», що складається з підвалу літ. «А1-9», спортклубу літ. «А-1» та підвалу літ. «А1-1», розташованих по АДРЕСА_1.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що представниками позивача не надано колегії суддів оригінал вище вказаного договору купівлі-продажу державного майна від 29.06.1994 р., щоб пересвідчитися які саме приміщення були придбані за цим договором, оскільки рішеннням Октябрського районного суду м. Полтави від 08.08.2014 р. встановлено, що ВАТ «Полтаваагротранс» набуло право власності на будівлю гуртожитку літ. «А-9», що складається з: підвалу літ. «А1-9», спортклубу літ. «А-1» та підвалу літ. «А1-1», до цього переліку будівля гуртожитку літ. «А-9» площею 7049,1 кв.м не входить. Порівнюючи з тесктом цього рішення, яке мається в Єдиному державному реєстрі судових рішень, то вони є аналогічними (а.с. 45-50).

Представники позивача наполягають на тому, що саме згідно договору купівлі-продажу державного майна від 29.06.1994 р. була придбана будівля гуртожитку літ. «А-9», проте, належних та допустимих доказів цьому не надали.

Як встановила колегія суддів, згідно Переліку гуртожитків, які передаються в комунальну власність територіальної громади м. Полтави, що є додатком № 1 до Програми передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Полтави та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2010-2015 роки (нова редакція), яка затверджена рішенням позачергової двадцять дев»ятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 05.02.2013 р., значиться на 2015 рік під № 8 у цьому переліку гуртожиток за адресою вул. Київське шоссе, 56, балансоутримувачем якого є ДП «Полтаваагротрансжитло» (а.с. 54).

З рішення місцевого суду від 08.08.2014 р. не вбачається, що вказаний перелік гуртожитків, які передаються в комунальну власність територіальної громади м. Полтави, досліджувався у суді першої інстанції. З 01.01.2009 року є чинним Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 підпадають під дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей.

Відповідно до ст. 1 Закону № 500-VІ дія цього закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше пяти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них, т обто законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов. Першою з визначених умов для одержання мешканцем гуртожитку права на приватизацію кімнати в гуртожитку, наявність якої необхідно врахувати під час розгляду цієї категорії справ, є відсутність в особи власного житла. Другою обставиною, з якою повязане право на захист особи відповідно до Закону № 500-VI, є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. Третьою умовою є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах. На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог Закону № 1382-IV, для зясування третьої умови необхідно встановити як наявність реєстрації мешканця гуртожитку у житловому приміщенні гуртожитку, так і строк проживання у гуртожитку, що має становити не менше 5 років. Четвертою обовязковою складовою статусу мешканця гуртожитку (окрім відсутності власного житла та законної реєстрації за місцем проживання у гуртожитку), яка є обовязковою умовою для реалізації конституційного права на житло на підставі Закону № 500-VІ, є фактичне проживання протягом пяти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Питання встановлення факту проживання у кімнаті гуртожитку є частиною юридичного складу, наявність чи відсутність якого сторони зобовязані довести, а суд зобовязаний встановити при розгляді усіх справ, повязаних із застосуванням Закону № 500-VI.

Згідно ст. 25 цього Закону спори, пов'язані з порушенням житлових прав громадян, які вимушені проживати в гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності, розглядаються та вирішуються в судовому порядку, якому може передувати досудовий розгляд, що здійснюється відповідно до статті 26 цього Закону. Громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду.

Стаття 26 цього Закону передбачає, що спори, пов'язані з порушенням житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, за згодою таких громадян можуть попередньо розглядатися комісіями із забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків. Зазначені у частині першій цієї статті комісії створюють відповідні місцеві ради з числа депутатів місцевої ради, представників місцевої державної адміністрації, відповідних фахівців (з питань житлово-комунального господарства, будівництва та містобудування, права, захисту прав людини) із залученням до її роботи власників гуртожитків (уповноважених ними осіб), управителів гуртожитків, власників або користувачів земельних ділянок, а також представників мешканців гуртожитків, об'єднань співвласників жилих та нежилих приміщень гуртожитків і представників громадськості.

Згідно прикінцевих положень вказаного Закону, він набрав законної сили з 01.01.2009 року. Закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. З метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, установлено мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом строку реалізації державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад, але не менше шести років (у редакції станом укладення договору купівлі-продажу від 19.11.2014 р.) з дня опублікування цього Закону. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як цілісних майнових комплексів або їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна на користь фізичних чи юридичних осіб.

Законом України «Про внесення змін до пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" щодо продовження строку мораторію на відчуження гуртожитків» від 28.12.2014 р. у першому реченні пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" слова "не менше шести років" замінено словами "не менше одинадцяти років".

З матеріалів справи, вбачається, що на час укладення договору купівлі-продажу від 19.11.2014 р. з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, діяв мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, встановлений не менше ніж на шість років, згідно пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_4 отримав на сім»ю спірну кімнату у гуртожитку у зв»язку з трудовими відносинами (а.с. 151-152), відповідачі не мають власного житла (а.с.153), більше пяти років на законних підставах, тобто правомірно, зареєстровані за місцем проживання у спірній кімнаті (а.с. 16) та фактично проживали у ній до часу примусового виселення на виконання рішенням суду, тобто понад пяти років.

Ухвалюючи судове рішення у справі, місцевий суд послався на те, що 06.08.2014 року Публічним акціонерним товариством «Полтаваавтотранс» було направлено відповідачам рекомендовані листи з повідомленням про те, що з 10 вересня 2014 року кімната №917 в гуртожитку в м. Полтава по вул. Київське шосе, 56 буде виставлена на вільний продаж та 10.11.2014 року було вислано відповідачам рекомендовані листи з повідомленням про те, що 17.11.2014 року кімната № 917 по вищезазначеній адресі буде продана третім особам, проте, у матеріалах справи відсутні дані про отримання відповідачами цих листів.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, 19.01.2016 р. ОСОБА_4 подав до місцевого суду позов до ОСОБА_6, ПАТ «Полтаваагротранс», приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації нерухомого майна, ухвалою місцевого суду від 18.02.2016 р. відкрите провадження у справі (а.с.119, 131).

Крім цього, в апеляційному порядку оскаржене рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08.08.2014 р. за позовм ПАТ «Полтаваагротранс» про виділення в натурі частки нерухомого майна, що знаходиться у спільній частковій власності та визнання права власності, на підставі якого укладений спірний договір купівлі-продажу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що з метою забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, у даному випадку відповідачів, то позов про усунення перешкод у користуванні кімнатою шляхом виселення їх є передчасним.

Щодо вимоги про зняття відповідачів з реєстрації, то вона є похідною від вимоги про виселення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у рішенні місцевого суду має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п. 2,3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

С У Д Д І :