АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1130/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Мазуренко Ю.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоГончар Н. І.
суддівКорнієнко Н. В., Ювшина В. І.
при секретаріГончар Л. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання будинку спільною власністю подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання будинку спільною власністю подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що в 1995 році він з відповідачкою почали спільно проживати однією сім'єю наймаючи житло. В 1997 році позивач домовився із керівництвом будинковолодіння ВО «Уманьферммаш», щоб зареєструвати ОСОБА_7 в гуртожитку по АДРЕСА_2 і 01.02.1997 року вона була зареєстрована в гуртожитку, але фактично жодного дня в гуртожитку не проживала і більше того їй не виділялась ні кімната, ні ліжко місце, так як вони проживали разом в найманій квартирі. Вказує, що 19.12.2000 року на спільні кошти вони з відповідачем придбали будинок по АДРЕСА_1 який потребував ремонту. Згодом зробили в будинку ремонт і почали там проживати спільно. Від спільного проживання однією сім'єю у власному будинку у них народилась дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. А в січні 2003 року вони зареєстрували шлюб і проживають в будинку по АДРЕСА_1 до теперішнього часу.

У 2010 році відповідач подала на розлучення і суд виніс заочне рішення, про те і після розірвання шлюбу вони продовжували спільно проживати в придбаному на спільні кошти відремонтованому будинку. Позивач зазначає, що з 2010 по 2012 рік, незважаючи на їх розлучення, фактично вони проживали разом, він здійснював добудови, перевлаштування будинку, побудував гараж, змінив вікна та міжкімнатні двері. В 2013 році відповідач влаштовувала різного роду конфлікти з метою вижити його, як бувшого члена сім'ї, незважаючи на спільне проживання протягом 18 років. Таким чином, позивач вказує, що їх спільне з відповідачем проживання почалося з 1995 року і цей факт може підтвердити безліч свідків, також у них народилась спільна дитина і вони зареєстрували шлюб офіційно та набули за час спільного проживання спільне майно. Оскільки в добровільному порядку у них не виходить розділити спільне майно, просив суд постановити рішення про встановлення факту їх спільного проживання з відповідачкою однією сім'єю як чоловіка та жінки з 1995 року без реєстрації шлюбу та визнати будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні позову до ОСОБА_7 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання будинку спільною власністю подружжя. Ухвалено скасувати заходи забезпечення позову, застосовані судом відповідно до ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2016 року про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, вказуючи на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив норми матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Ст. ст. 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 11.01.2003 року зареєстрували шлюб у відділі РАГС м. Умань Черкаської області.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.12.2000 року ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_10 належний їй жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.01.2003 року ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_8, батьками якої записані відповідно ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.07.2010 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було розірвано.

Згідно довідки Родниківської сільської ради Уманського району Черкаської області №207 від 02.07.2013 року, ОСОБА_7 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. У відомостях про склад сім'ї вказані: бувший чоловік - ОСОБА_6, та дочка - ОСОБА_8

Відповідно до п 5 ч. 1 ст. 273 ЦПК України 1963 року, який діяв на момент правовідносин, що виникли між сторонами /1995 - січень 2003 року/ суд міг розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме перебування у фактичних шлюбних відносинах, у встановлених законом випадках, тобто якщо шлюб в органах запису актів громадського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя. Тобто, встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК України /1963 року/ міг мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті /пропажі без вісті на фронті/ одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягали.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю у розумінні ст. ст. 22 КпШС України, є майно, нажите подружжям за час шлюбу. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КЗпШС України /1963 року/ майно, яке належало кожному із подружжя до шлюбу, а також отримане в дар під час шлюбу або в порядку спадкування, є власністю кожного із подружжя.

Згідно ст. 25 КпШС України /1963 року/, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов"язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3).

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги норми ст. 74 СК України, з якої вбачається, що право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім"єю без реєстрації шлюбу набрали чинності з 01.01.2004 року, а норми п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України про встановлення такого юридичного факту, як проживання однією сім"єю чоловіка і жінки без шлюбу передбачено тільки з набрання чинності новим Цивільно-процесуальним Кодексом України.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість встановлення факту спільного проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 1995 року по січень 2003 року, оскільки нормами цивільно-процесуального законодавства, які діяли на той час, встановлення такого факту передбачено не було, а норми ЦПК України 2004 року до даних правовідносин застосуванню не підлягають.

Позиції ОСОБА_6 та його адвоката в цій частині викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки нормами діючого на той час /1995 рік - січень 2003 року/ КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, доказів того, що належний відповідачці житловий будинок АДРЕСА_1 суттєво збільшився в своїй вартості в результаті трудових або грошових затрат ОСОБА_6 останній суду не надав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спірного будинку спільною власністю подружжя. В наданому ОСОБА_6 акті від 27.06.2013 року /а.с. 18/ вказується про те, що роботи по переплануванню будинку проводились з 2002 по 2005 роки, однак відсутня інформація про те, які саме роботи були виконані конкретно по роках, вартість цих робіт, за чиї кошти вони виконувались та чи вплинуло це на збільшення вартості житлового будинку.

Будівля сараю та прибудов на вартість жилого будинку не впливає, а заміна вікон в будинку проводилась вже в 2012 році, тобто після розірвання сторонами шлюбу. Інших доказів, які б свідчили про те, що за рахунок вкладення коштів та праці ОСОБА_6 суттєво збільшилась вартість житлового будинку, позивач суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог прийшов до обґрунтованого висновку посилаючись на те, що права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна, придбаного до 2004 року, і правовідносини між сторонами із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Твердження ОСОБА_6 та його представника про те, що судом першої інстанції безпідставно до правовідносин, які виникли між сторонами не були застосовані норми СК України 2004 року та норми ЦПК України 2004 року є такими, що суперечать вимогам діючого законодавства.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки в ході розгляду апеляційної скарги не були встановлені порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи колегія суддів не знаходить підстав для скасування законного і обґрунтованого рішення суду, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання будинку спільною власністю подружжя - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили одразу після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :