АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/4137/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/789/467/16 Доповідач - Фащевська Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю - секретаря Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, яким у задоволенні її позову до ОСОБА_2 про визнання розписки від 24.12.2013 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 20 000 дол. США недійсною - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, доказам, які підтверджують вказані обставини та актами цивільного законодавства України, які регулюють порядок укладання та виконання цивільних договорів, в тому числі договору позики. Просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про визнання розписки від 24.12.2013 р. про отримання нею від ОСОБА_2 грошової позики в сумі 20 000 доларів США, недійсною.

У судове засідання сторони не з'явились. Враховуючи те, що розгляд справи неодноразово відкладався, в справі є дані про належне оповіщення сторін, заяв про відкладення розгляду справи від останніх не надходило, колегія вважає за можливе слухати справу у відсутність сторін у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_2 під час написання розписки ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Так, судом встановлено, що згідно розписки підписаної 24.12.2013 року ОСОБА_1, остання отримала від ОСОБА_2 кошти в сумі 20000 доларів США, які зобов'язується повернути до 24.12.2014 року або з моменту пред'явлення вимоги.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2014 року, яке набрало законної сили з ОСОБА_1 стягнуто в користь ОСОБА_2 борг за договором позики - розпискою, яка оскаржується позивачем в сумі 20000 доларів США, що еквівалентно 311 200 грн., а також 19294,40 грн. інфляційних втрат та 2967,06 грн. - 3 % річних.

Судом встановлено, що позивачка звернулась до суду про визнання даної розписки недійсною внаслідок вчинення відповідачем щодо неї обманних дій щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

У відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За приписами ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Враховуючи обставини справи та вищенаведені вимоги закону, суд підставно відмовив позивачці у задоволенні позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що вона не отримувала згідно розписки кошти в сумі 20 000 дол. США, а тому оспорюваний договір є неукладеним, спростовуються встановленими обставинами справи.

Крім того, судом встановлено, що позивачка просила визнати договір недійсним внаслідок обману згідно ст. 230 ЦК України.

Посилання позивачки на наявність Договору позики грошей, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мастенко Н.П., згідно з яким ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 гроші в сумі 236 504,00 гривні, само по собі не може бути доказом вчинення відповідачем щодо позивачки обманних дій при написанні нею оспорюваної розписки про отримання коштів в сумі 20000 доларів США.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки позивачкою не надано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді: М.В. Ходоровський

Н.Б. Щавурська