ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4335/15-ц
Провадження № 2/210/348/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Чайкіної О.В. .
за участі секретаря Куксенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду згідно ст. 197 ч. 2 ЦПК України без фіксування судового процесу цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність, -
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі- ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.12.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0307/1207/88-618 , за умовами якого, відповідач отримав кредит в сумі 25 000 доларів США, який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 16.12.2017 р. або достроково зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом.
З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором Іпотекодавець ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договором іпотеки № 0307/1207/88-618- Я- 1 передали в іпотеку нерухоме майно , а саме : квартиру , місце знаходження застави : квартири під номером 59 , яка знаходиться у АДРЕСА_1 , загальна площа : 55,0 кв.м.; житлова площа : 32,4 кв.м.
Між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» 25.05.2012 р. укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. На підставі вказаного договору до позивача перейшло право вимоги.
Представник позивача в судовому засіданні присутній не був, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявились , про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення судових повісток , повторно в судове засідання не з'явились , заяви про розгляд справи за їх відсутності не подавали , заперечень проти позову не надавали , свого представника до суду не направили .
Враховуючи заяву представника позивача про розгляд справи за його відсутності та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є доведеними та підлягають задоволенню.
Відповідно до положеньст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що 17.12.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0307/1207/88-618 , за умовами якого, відповідач отримав кредит в сумі 25 000 доларів США, який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 16.12.2017 р. або достроково зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом ( а.с.6-10).
З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором Іпотекодавець ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали в іпотеку нерухоме майно , а саме : квартиру , місце знаходження застави : квартири під номером 59 , яка знаходиться у АДРЕСА_1 , загальна площа : 55,0 кв.м.; житлова площа : 32,4 кв.м.., що підтверджується Договором іпотеки № 0307/1207/88-618- Я- 1 ( а.с.24-26).
Як вбачається з договору від 25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. На підставі вказаного договору до позивача перейшло право вимоги ( а.с.42-48).
Згідно з п.п. 2 Іпотечного договору, на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру що знаходиться за адресою : квартири під номером 59 , яка знаходиться у АДРЕСА_1 , загальна площа : 55,0 кв.м.; житлова площа : 32,4 кв.м. , що належить іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу , на бл. ВСТ № 051856 від 06 квітня 2006 року , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М. , 06.04.2006 року за № 1818 та зареєстрованого в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна 13.04.2006 року в реєстровій книзі № 213П-365 за реєстром № 352. (а.с.24-27)
За згодою сторін ціна предмета іпотеки становить 33 000,00 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення договору становить 166 650,00 грн.
Встановлено, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі.
Відповідно до положеньст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 611 ЦК Українив разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.
Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 2 ст. 11 цього Кодексу).
Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку".
Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України "Про іпотеку").
Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку"за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку"у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Такий же порядок передбачено ч. 1 ст. 589 та ст. 590 ЦК України.
Пунктом 39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст.33, ст.36, ч. 1 ст.37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Вказані положення зазначені і у п. п.12.3.1 Іпотечного договору від 17.12.2007 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та іпотекодавцем. Із застереження, що міститься в Іпотечному договорі убачається, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку». ( а.с.25).
Пунктом 12 спірного договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено на підставі рішення суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у пп. 12.3.1, 12.3.2 цього договору, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набивається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. Також сторони домовилися, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. Якщо фактичний розмір заборгованості іпотекодавця за основним зобов'язанням менший за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта суб'єкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавця протягом 60 робочих днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).
Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року в справі № 6-1851цс15, яка згідно з вимогами ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Окрім цього ,згідно до п.12.3.1. Іпотечного договору та у відповідності до частина 1 ст. 35 Закону передбачає, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш, ніж тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Вказаний порядок надсилання вимоги про усунення порушень умов Кредитного договору боржнику-відповідачу позивачем був дотриманий та на виконання вказаних вимог закону позивачем на адресу відповідача було надіслано листа-вимогу про усунення порушень, що підтверджується наявною в матеріалах справи вимогою від 25.08.2015 року. Проте, вказані у вимозі порушення відповідачем усунуто не було.(а.с.35-39)
Крім того, положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч.1, ч.2ст. 35 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві.
Положення ст.ст.36,37,38цьогоЗУ «Про іпотеку» передбачають можливість задоволення забезпечених іпотекою вимог шляхом набуття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність або шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі. На відміну від продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів, звернення стягнення на предмет іпотеки цими способами може відбуватися за умови, якщо вони безпосередньо передбачені окремим договором з іпотекодавцем або застереженням у договорі іпотеки.
Так, згідно зі ст.36 Закону передання іпотекодавцем предмета іпотеки у власність іпотекодержателю на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя або перехід до нього права власності на предмет іпотеки на підставі застереження в договорі іпотеки є позасудовим способом задоволенням вимог, що здійснюється за взаємною домовленістю іпотекодавця та іпотекодержателя.
Однак наведеною нормою не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб та набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Такий висновок виходить зі змісту статей 36, 37 Закону про іпотеку, у яких, зокрема, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який поряд з іншими може застосовуватися, якщо його передбачено договором.
При цьому, право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року (справа № 6-1080цс15), та вона в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.
Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Тому у разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК вправі вимагати застосування його і судом, оскільки у розумінні змісту ч. 5ст. 11 ЦК вказані норми Закону про іпотеку є передбаченим законом випадком, коли рішення суду може бути підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків.
Таким чином, незважаючи на можливість позасудового вирішення питання про передання іпотекодержателю у власність предмета іпотеки у рахунок погашення забезпечених іпотекою його майнових вимог ст. 36 Закону про іпотеку не виключає і можливість прийняття судом рішення про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.
Цей висновок повністю узгоджується зі змістом ч. 2 ст. 35 Закону про іпотеку, якою встановлено право іпотекодержателя у будь-який час звернутися до суду, оминаючи передбачений ч. 1ст. 35 цього Законупозасудовий порядок добровільного задоволення його вимог іпотекодавцем.
Також у п.39 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.
Отже, банк самостійно визначає передбачений чинним законодавством України, у тому числі Законом України «Про іпотеку», а також Іпотечним договором, укладеним сторонами, спосіб захисту своїх прав, зокрема шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. При цьому в силу вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.
Враховуючи те, що відповідачі зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконали , а договором іпотеки передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк»права власності напредмет іпотеки, що належить на праві власності відповідачуам .
Разом з тим, 07.06.14 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304 - VІІ від 03.06.2014 року.
Відповідно до ч.1 вищевказаного Закону визначено, що протягом його дії:
1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідност. 4 Закону України "Про заставу"та/або предметом іпотеки згідност. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання ( пункт 2 частини першоїстатті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.
Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки ( застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій»протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки вказаний Законне зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цьогоЗакону.
Відповідно дост. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
На підставі статті 88 ЦПК України судові витрати у розмірі 3477,00грн. підлягають стягненню з відповідачів по 1738,50грн. з кожного, виходяи з наступного.
Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 року прийнято рішення №51 про "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк" з 03.03.2015р. , та в подальшому продовжено до 02.09.2015року.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Уповноважена особа фонду діє без довіреності від імені банку, що ліквідується, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку.
Згідно п.5 ч.1 ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду у встановленому законодавством порядку вживає заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 48 та п. 5 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла до 01 вересня 2015 року) від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - усправах, пов"язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.
Як вбачається з відмітки штемпеля поштового зв"язку, позов подано до установи зв"язку 31 серпня 2015 року, тобто до набрання чинності змін до Закону України "Про судовий збір", яким скасовано пільги, визначені п. 22 ч.1 ст. 5 цього ж закону.
Таким чином, оскільки позов подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів в межах здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банку до набрання чинності змін до спеціального закону, що регулює питання сплати судового збору, оскільки позов задоволено, на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати стягуються з відповідачів на користь держави.
Керуючись Законом України «Про іпотеку»,Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", ст.ст.509,512,514,525,526,530,611,1050,1054 ЦК України, ст.ст.3-4,10-11,57-60,88,169,212-215,218,224-226 ЦПК України, суд,
Позов Публічне акціонерне товариство „Дельта Банк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність - задовольнити.
Зупинити виконання рішення суду на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Відповідно до статей 231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку - після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст заочного рішення складено 24 жовтня 2016 року.
Суддя: О. В. Чайкіна