Справа № 302/345/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., ІГНАТЮКА Б.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє»» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ТОВ ФК «Рантьє» на рішення Міжгірського районного суду від 7 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ТОВ ФК «Рантьє» 05.04.2016 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. За договором від 26.09.2008 № А24.101.72233 Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», правонаступником якого за договором факторингу від 30.10.2015 № 30/10-1 є ТОВ ФК «Рантьє», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 8880,00 грн зі сплатою за нього 32,9% річних. Банк свої зобов'язання виконав, а відповідач зобов'язання порушив, станом на 30.10.2015 не повернув кредит, не сплатив відсотків, його борг становить 16007,98 грн, із яких 7804,76 грн боргу за кредитом і 8203,22 грн боргу за відсотками. Посилаючись на ці обставини, на право вимагати повернення боргу, позивач просив стягнути на його користь із відповідача борг у розмірі 16007,98 грн із указаними складовими та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Міжгірського районного суду від 07.06.2016 у позові відмовлено.

Позивач із таким рішенням суду не погодився, вважає його незаконним і необґрунтованим. Так, суд дійшов невірного висновку про відсутність у позивача права на позов, оскільки кредитний договір був укладений із ВАТ «Плюс Банк», який у подальшому було перейменовано на ПАТ «Ідея Банк», із яким, у свою чергу, позивачем був укладений договір факторингу. Крім того, невірним є рішення суду і по суті спору, позаяк незважаючи на стягнення з боржника судовим наказом Івано-Франківського міського суду від 02.12.2009 боргу в розмірі 11252,62 грн, боржник продовжував користуватися кредитними коштами і після видачі судового наказу, банк нараховував відповідні відсотки, які з урахуванням часу надходження частинами стягнутих коштів управі вимагати, а також може стягнути кошти відповідно до санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України. Просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Сторона зазначає, зокрема, що не має боргових зобов'язань перед позивачем, позаяк ще у 2012 році остаточно сплатила на виконання судового рішення все заборговане разом із штрафними санкціями. Крім того, кошти в будь-якому разі не підлягали б стягненню внаслідок пропуску позивачем позовної давності, яку відповідач у суді першої інстанції просив застосувати.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_1, яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Встановлено, 26.09.2008 Відкрите акціонерне товариство «Плюс Банк» (Банк), ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс»» (Гарант), ЗАТ «Ренесанс Життя» (Страховик) і ОСОБА_1 (Позичальник) уклали кредитний договір № А24.101.72233, на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 8880,00 грн строком на 24 місяці зі сплатою за користування коштами 32,90% річних (а.с. 13-15).

Позов до позичальника про стягнення боргу пред'явило Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє»», яке на підтвердження права на цей позов надало договір факторингу від 30.10.2015 № 30/10-1, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (Первісний кредитор) відступило (продало) ТОВ ФК «Рантьє» (Фактору) право вимоги боргу за кредитним договором від 26.09.2008 № А24.101.72233 у розмірі 16007,98 грн, з яких заборгованість: за кредитом - 7804,76 грн, за відсотками - 8203,22 грн (а.с. 18-21). Разом із заявою позивач подав:

розрахунки боргу станом на 30.10.20915 і на 21.03.2016, що збігаються і за якими заборгованість за кредитом складає 7804,76 грн, за відсотками - 8203,22 грн, разом - 16007,98, ці документи мають характер довідок і містять лише указані кінцеві цифри та не містять власне розрахунку боргу (а.с. 22, 23);

виписку з рахунку позичальника за період з 01.01.2008 по 21.03.2016, у якій зафіксована остання за часом сплата коштів безпосередньо позичальником у розмірі 800,00 грн на погашення заборгованості (22.05.2009), а також платежі в період з 23.02.2009 по 31.05.2012, які перераховувалися банку на погашення боргу ОСОБА_1 (а.с. 16-17).

Попри приєднання до заяви цих документів, позивач не виконав обов'язку, встановленого ст. 131 ч.ч. 1, 2 ЦПК України, щодо подання доказів стосовно правонаступництва за ВАТ «Плюс Банк», яке укладало кредитний договір, і стосовно конкретного визначення боргу, пред'явленого до стягнення (його належного розрахунку за відповідний період). Позивач на підставі ст. 158 ч. 2 ЦПК України просив суд розглянути справу у відсутність його представника (а.с. 2-4). На час розгляду справи судом першої інстанції у ній не було доказів щодо правонаступництва ТОВ ФК «Рантьє» за ВАТ «Плюс Банк» і не було розрахунку боргу.

Заперечуючи позов, відповідач ОСОБА_1 надала місцевому суду:

заяву ВАТ «Плюс Банк» від 06.10.2009 про видачу судового наказу про стягнення з неї боргу за кредитним договором від 26.09.2008 № А24.101.72233 у розмірі 11252,62 грн, з яких заборгованість: за кредитом - 7804,76 грн, за процентами - 1266,38 грн, за оплатою за кредитне обслуговування - 1070,04 грн, пеня - 1111,44 грн (а.с. 34);

судовий наказ Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.12.2009 (справа № 2н-14080/2009), яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ВАТ «Плюс Банк» зазначену в заяві про видачу судового наказу загальну суму заборгованості (11252,62 грн), а також 86,26 грн у відшкодування сплачених судових витрат (а.с. 35);

постанову держвиконавця відділу ДВС Міжгірського РУЮ про відкриття виконавчого провадження № 18845660 за вищезгаданим судовим наказом (а.с. 36), копії платіжних доручень про сплату у період з 23.02.2011 по 28.05.2012 коштів на виконання судового наказу (а.с. 44-69) і постанову держвиконавця від 28.05.2012 про закінчення виконавчого провадження на підставі ст. 49 ч. 1 п. 8, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку повною сплатою 11338,88 грн (а.с. 39).

Заявою від 26.04.2016 відповідач вказав, крім іншого, на відсутність підстав для стягнення коштів унаслідок пропуску позивачем позовної давності (а.с. 33).

Отже, борг за кредитним договором від 26.09.2008 № А24.101.72233 включно зі штрафними санкціями, застосованими в якості цивільно-правової відповідальності позичальника за порушення зобов'язання, був ним остаточно погашений 28.05.2012, тобто, більш ніж за три роки до укладання позивачем договору факторингу. Кредитний договір, про який ідеться, є строковим зобов'язанням і був укладений на 24 місяці, кінцевий строк виконання зобов'язань позичальником був установлений 25.09.2010 (п. 2.1. договору, ст.ст. 202, 509, 530, 626-629, 631, 638, 1054 ЦК України, норми матеріального права в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Незважаючи на зазначення у додатку № 2 до договору факторингу заборгованості за кредитом за договором від 26.09.2008 № А24.101.72233 у розмірі 7804,76 грн станом на 30.10.2015, такої заборгованості на цю дату у дійсності не існувало, ця обставина належним чином доведена відповідачем. Понад те, борг за кредитом є базою для нарахування відсотків, тож зміна у базі нарахування (зміни в розмірі заборгованості за сумою кредиту, погашення такого боргу) тягне відповідні зміни у нарахуванні похідних від такої бази елементів боргу, зокрема, відсотків. За відсутності боргу за кредитом відсутня підстава для нарахування відсотків.

За таких умов, суд першої інстанції на час розгляду справи не мав ані підстав для закриття провадження в справі, де позов був пред'явлений іншим позивачем та щодо інших (за винятком боргу за сумою кредиту) за складом та розмірами елементів боргу порівняно із вимогами, вирішеними судовим наказом від 02.12.2009 (ст. 205 ч. 1 п. 2 ЦПК України), ані підстав для задоволення позову, пред'явленого позивачем, належних даних щодо наявності права на позов у якого (ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України) не було, як не було й належних доказів щодо розміру боргу, пред'явленого до стягнення (ст. 623 ч. 2 ЦК України, ст.ст. 57-60 ЦПК України).

ТОВ ФК «Рантьє» додало до апеляційної скарги витяг зі Статуту ПАТ «Плюс Банк» щодо змін, зареєстрованих 13.04.2014, з якого вбачається, що Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Плюс Банк», яке, в свою чергу, було правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Плюс Банк» (а.с. 88).

З огляду на наявні на час апеляційного розгляду справи документи, слід констатувати, що ТОВ ФК «Рантьє» має право на позов, що його пред'явило до ОСОБА_1, оскільки цьому Товариству було 30.10.2015 відступлене право вимоги боргу за кредитним договором від 26.09.2008 № А24.101.72233, водночас новий кредитор набув і обов'язків, що випливають із факту відступлення йому права вимоги, зокрема, щодо належного доказування позову (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 202, 509, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст.ст. 514, 516-518, 1077, 1078 ЦК України, ст. 10 ч. 3, ст. 11 ч. 1, ст. 60 ч. 1 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист; цивільні права особа здійснює, а цивільні обов'язки - виконує у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; діючи у цивільних відносинах вільно, на власний ризик, особа повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання цивільними та процесуальними правами не допускається (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст.ст. 12-14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2, ст. 27 ч. 3 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Висновок суду першої інстанції про неналежність позивача у справі не відповідає обставинам, що фактично існували на час її вирішення, проте, був зумовлений діями позивача, який не виконав процесуального обов'язку щодо надання суду відповідних документів і, при цьому, його представник не брав участі і розгляді справи, що її позивач просив розглянути без участі представника. Стосовно ж суті спору та предмету позову позивач не виконав обов'язку щодо його належного доказування, не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність обставин, що підлягають доказуванню (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), та давали б передбачені законом і достатні підстави для його задоволення.

Рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для виконання; невиконання судового рішення є підставою для юридичної відповідальності; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2, ст. 61 ч. 3, ст. 223 ч. 2 ЦПК України).

Рішення суду, в т.ч., судовий наказ, виходячи з предмету відповідного позову (заяви) підлягає виконанню згідно із формулюванням його резолютивної частини щодо вирішення відповідних вимог, ревізія судового рішення у спосіб, не передбачений законом, зокрема, щодо порядку і способу виконання рішення, виконання судового рішення на власний розсуд відповідної особи, довільно, недопустимі, оскільки суперечать указаним вище нормам закону, правилам, установленим ст.ст. 95, 103, 214, 215, 368, 369, 373 ЦПК України, ст.ст. 1, 17, 18 Закону України «Про виконавче провадження» та іншими нормами законодавства.

Тим часом, із доданого позивачем до апеляційної скарги деталізованого розрахунку боргу позичальника, що пред'являвся до стягнення, випливає, що попри вирішення судовим наказом від 02.12.2009 вимог про стягнення боргу за кредитним договором загальним розміром у 11252,62 грн, де заборгованість: за кредитом - 7804,76 грн, за процентами - 1266,38 грн, за оплатою за кредитне обслуговування - 1070,04 грн, пеня - 1111,44 грн, та обов'язок виконання наказу відповідно до вирішених вимог та закону, усі кошти, що надходили на виконання судового наказу у період з 23.02.2011 по 28.05.2012, зараховувалися лише на сплату процентів за кредитом. Тобто, судовий наказ не виконувався відповідно до вирішених ним вимог кредитора, кошти банком не зараховувалися відповідно елементів боргу, на погашення яких їх було стягнуто, сума заборгованості за кредитом (7804,76 грн) не зменшувалася, проценти за кредитом за ставкою 32,90% річних продовжували нараховуватися як після закінчення стоку кредитного договору, так і після повної сплати відповідачем боргу згідно із судовим наказом (а.с. 83-85). Водночас кредитор, приймаючи виконання, здійснене боржником, фактично, не повідомив його про спосіб, у який зараховуються кошти, чим порушив права боржника.

Такі дії кредитора не ґрунтуються на законі та договорі і призвели до штучного, без належних для того правових підстав і без відома боржника визначення та продовження обліку суми боргу за кредитом після її повного погашення позичальником, а відтак, призвели і до штучного виникнення та продовження обліку бази для нарахування процентів і, відповідно, до необґрунтованого нарахування таких процентів.

Посилання позивача на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-1206цс15 щодо прав і обов'язків сторін кредитного договору (зокрема, стосовно відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, процентів за кредитом) у контексті наявності невиконаного боржником судового рішення не може бути враховане на користь позивача у даній справі (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України. Так, зазначена правова позиція стосується передусім відповідальності за невиконання боржником грошового зобов'язання у справі, де судове рішення про стягнення основного боргу було постановлене у період дії кредитного договору і не припиняло його, крім того, відсутні вказівки на порушення правил зарахування коштів, сплачених у процесі виконання рішення суду, на погашення відповідних елементів боргу. Тобто, мають місце інші фактичні обставини справи та інша правова ситуація, аніж у справі, що розглядається, де про штрафні санкції не йдеться і де зафіксовані дії кредитора при виконанні рішення суду, що не відповідають його змісту.

Виходячи з наведеного, вимога нового кредитора про стягнення боргу за кредитом у розмірі 7804,76 грн безпідставна, а вимога про стягнення боргу за відсотками у розмірі 8203,22 грн необґрунтована. Позивач, розпорядившись цивільними та процесуальними правами на свій розсуд, не виконав свого обов'язку щодо належного доведення розміру боргу, пред'явленого до стягнення (ст. 623 ч. 2 ЦК України), тоді як відповідач довів відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання, зазначеного позивачем у заяві, що слугувало для того підставою для позову та для формулювання його предмету (ст. 614 ч. 2 ЦК України). Позивачем не доведено неправильності застосування судом першої інстанції норм, зокрема, ст. 13 ч. 1, ст. 14 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 509, 599, ст. 1054 ЦК України, згідно із якими особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї; позичальник зобов'язаний повернути борг кредитору, водночас зобов'язання припиняється його виконанням. Дії кредитора (стягувача) із виконання судового рішення, які не узгоджуються із законом, не можуть надавати йому жодних матеріально- та/або процесуально-правових переваг порівняно, із позичальником (боржником), який добросовісно виконав свій обов'язок із виконання судового рішення, що прийняте кредитором без повідомлення боржнику будь-яких застережень.

Тож суд першої інстанції не мав передбачених законом, належних і достатніх підстав для задоволення позову по суті і правильно відмовив у ньому саме з цієї підстави, оскільки сплив позовної давності, про яку заявив відповідач (що теж має місце в справі), є самостійною підставою для відмови в позові за умови його обґрунтованості та доведеності по суті. Вказівка у рішенні на неналежність позивача, що обумовлена конкретними обставинами розгляду даної справи, цього не змінює і на законність, правильність по суті та справедливість рішення суду не впливає, таке рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань. Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє»» відхилити, рішення Міжгірського районного суду від 7 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді