У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області 03 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 листопада 2009 року між нею та ОСОБА_7, з письмової згоди його дружини ОСОБА_8, був укладений договір безвідсоткової позики, відповідно до якого позивачка передала ОСОБА_7 70 тис. дол. США, що підтверджено відповідною розпискою. За офіційним курсом Національного банку України на 13 серпня 2014 року сума боргу складає 919 753 грн. Позичальник мав повернути борг до 01 січня 2011 року.

Посилаючись з урахуванням уточнень на те, що на час отримання позики відповідачі перебували у шлюбі, однак зобов'язання за договором позики вони не виконали та борг не повернули, позивач просила суд стягнути з відповідачів на її користь суму боргу по 459 876 грн з кожного та судові витрати.

У вересні 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду із зустрічним позовом в якому вказала, що позика грошових коштів у розмірі 70 тис. доларів США виходить за межі дрібного побутового. Згоди на укладання такого договору вона не надавала.

Посилаючись на те, що їй не належить підпис на розписці, зроблений від її імені, а про існування даної розписки вона дізналася в 2012 році, оскільки не була присутня при складанні розписки, не давала згоди на позику, коштів зазначених в розписці не бачила і вони в інтересах сім'ї не використовувалися, позивач за зустрічним позовом просила суд визнати недійсним договір позики від 01 листопада 2009 року.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 19 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області 03 грудня 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму боргу - 459 876 грн та 1 827 грн судових витрат.

Стягнуто зі ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 суму боргу - 459 876 грн та 1 827 грн судових витрат.

Позов ОСОБА_8 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_6 у позові та задоволення зустрічного позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі,визначені родовими ознаками,а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі з 2004 року до травня 2012 року.

В період з 2008 року до 2010 року подружжя придбавало частки домоволодіння АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Комсомольської районної у м. Херсоні ради від 10 вересня 2010 року № 159 ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на зазначений будинок.

Згідно розписки від 01 листопада 2009 року ОСОБА_7 взяв в борг у ОСОБА_6 70 тис. доларів США строком на 2 роки до 01 січня 2011 року. Виконання обов'язку повернути грошові кошти забезпечувалося майновою заліковою неустойкою у вигляді будинку АДРЕСА_1, який належить позичальнику відповідно до свідоцтва про право власності від 28 вересня 2010 року. На зворотній стороні даної розписки зазначено, що вона складена в присутності свідків: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Крім того, розписка містить рукописний запис «Не заперечую, ОСОБА_8» та відповідний підпис.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 17 серпня 2015 року за № 1290 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_8 та рукописний текст «ОСОБА_8» на зворотній сторінці аркушу розписки виконані самою ОСОБА_8 Ознак, які б вказували на застосування технічних засобів під час підготовки до виконання та під час безпосереднього виконання підпису та рукописного тексту не виявлено.

Судами також установлено, що розписка не могла бути написана 01 листопада 2009 року, оскільки в самому тексті розписки є посилання на події, які мали місце після дати її складання і про існування яких, на час її написання, не могло бути відомо ОСОБА_7 та зазначено, що розписка була написана 01 листопада 2010 року, гроші за нею передавались відповідачам у повному розмірі на потреби сім'ї, дата повернення боргу зазначена у розписці до 01 січня 2011 року.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 допитані в суді першої інстанції пояснили, що відповідачі на час укладання договору позики перебували у шлюбі, жили однією сім'єю і ці кошти їм необхідні були для будівництва та ремонту будинку. Свідки в судовому засіданні підтвердили, що вони були присутні при передачі грошових коштів від ОСОБА_6 до ОСОБА_7, точну суму вони не пам'ятають, але знають, що сума була значна і що гроші передавалися в доларах США восени 2010 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_7 отримав у борг від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 70 тис. доларів США за згодою дружини - ОСОБА_8, що підтверджено відповідним висновком експертизи, указані кошти використані в інтересах сім'ї, а боргове зобов'язання із повернення спірних коштів позичальником виконано не було, у зв'язку із чим сума боргу має бути стягнута зі ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Проте, повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Судами встановлено, що за змістом розписки від 01 листопада 2009 року ОСОБА_7 взяв від ОСОБА_6 у борг 70 тис. доларів США, строком на 2 роки та зобов'язався повернути суму боргу до 01 січня 2011 року. Виконання зобов'язання повернути грошові кошти забезпечується майновою заліковою неустойкою, предметом якої є житловий будинок за адресою: м. Херсон, вул. Чайковського, 216, який належить боржнику на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ 103828 від 28 вересня 2010 року.

Судами також установлено, що розписка не могла бути написана 01 листопада 2009 року, оскільки в самому тексті розписки є посилання на події, які мали місце після дати її складання і про існування яких, на час її написання, не могло бути відомо ОСОБА_7 та зазначено, що розписка була написана 01 листопада 2010 року.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якимиобмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, якийвидається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без виконання вимог указаних норм права ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Отже, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не встановлено справжню правову природу спірного правочину та не надано належного обґрунтування доводам ОСОБА_6 та відповідним запереченням ОСОБА_8, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області 03 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик