Ширяївський районний суд Одеської області
08.09.2016 Справа №: 2-119/11 Провадження № 2/518/181/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2016 року Ширяївським районним судом Одеської області у складі:

головуючого судді: Палія С.А.,

при секретарі: Яворській Г.С.,

за участю первісного позивача: ОСОБА_1,

відповідача за первісним позовом позивача

за зустрічним позовом: ОСОБА_2,

представника позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ширяєве цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ:

23.09.2010 року ОСОБА_1 (первісний позивач), звернулася з позовом в суду до ОСОБА_2 (зустрічний позивач), про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди в якому просить суд, зобовязати відповідача вибачитися у неї при свідках за приниження її честі і гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності (сказане нею: що я отруїла її корову) та стягнути з відповідача витрати по сплаті держмита та на ІТЗ, юридичні послуги та моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень.

Мотивуючи його тим, що після звернення в суду з позовом до ОСОБА_2, про повернення їй боргу, який вона позичала останній, ОСОБА_2, затаївши на неї образу та з наміром принизити її людську гідність та честь, під час доїння корів, 20.06.2010 року на громадському вигоні, при скупченні жителів с. Маркевичеве повідомила, що вона отруїла її корову, що вважає абсолютною брехнею та ніякого відношення до цього вона не має. Після сказаних слів вона зазнала душевних страждань та була принижена її честь та гідність. У звязку з чим вона була змушена звернутися з даним позовом до суду.

05.11.2010 року ОСОБА_2 звернулася в суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про захист честі та гідності і відшкодування моральної шкоди в якому просить суд, стягнути з ОСОБА_1 на її користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень та зобовязати ОСОБА_1 вибачитися у неї при колективі вчителів та технічних працівників Маркевичевської ЗОШ 1-3 ступенів за приниження її честі та гідності та погрозою відправити її до психіатричної лікарні.

Мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 здійснює відносно неї постійні наклепи, погрози в здійснені каліцтва та втраті майна, які виражалися в наступному: протягом останнього часу ОСОБА_1, разом з ОСОБА_4 намагаються контролювати всі сфери її життя; 22.02.2007 року вони вчинили над нею самосуд, зібравши до школи близько 40 мешканців в присутності представників районного відділу освіти та представників РДА; 05.02.2007 року ОСОБА_1, будучи головою профспілкового комітету ОСОБА_5 ступенів в селі Маркевичеве, організувала профспілкові збори з метою розгляду її морального обліку; ОСОБА_1, обмежувала її спілкування з колективом в якому вона працювала; ОСОБА_1, також погрожувала доправити її до психіатричної лікарні. Все це завдало великої шкоди її здоровю та моральному стану. У звязку з чим вона була змушена звернутися з даним позовом до суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, що стосується позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними.

В судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги заявлені в позові ОСОБА_1, не визнала та просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, що стосується позовних вимог заявлених в її зустрічному позові підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, у задоволенні позову ОСОБА_1, до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, що стосується зустрічного позову своєї довірительки підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві.

Свідки: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, в судові засідання не зявлялися, до суду тричі надходили конверти з відмітками «за відмовою адресата від одержання». Про подальший розгляд справи без допиту вищезгаданих свідків сторони не заперечували.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши сторін та допитавши свідків, які зявилися до судового засідання, а саме: ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які не підтримали твердження ОСОБА_2, а також проаналізувавши норми чинного законодавства, які регулюють дані правовідносини, суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

П. 18, 19 Постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що сторони не довели ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, тому підстав для задоволення позовних вимог первісного позивача та зустрічного позивача судом не встановлено.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд дійшов наступних міркувань.

Ця позовна вимога є похідною від вимог про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до правил, встановлених ст. ст. 16, 23 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкоди полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності та ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктами 3, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності,престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку із порушенням наданих прав, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом не встановлено фактів поширення недостовірної інформації проти первісного позивача та зустрічного позивача, порушення їх права та спричинення їм моральної шкоди.

Оскільки судом не встановлено розповсюдження первісним позивачем та зустрічним позивачем негативної та недостовірної інформації щодо них, яка порушує їх честь, гідність та ділову репутацію, суд приходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно з законом.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-65, 208, 209, 212, 213, 215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: