Головуючий в I інстанції: Сидоренко І.О.
Доповідач: Тимченко О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Корчистої О.І.,

за участю секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Слов'янської міської ради, про усунення перешкод в спілкуванні та вихованні онуків,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2015 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що її син є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матір'ю ОСОБА_2, відповідачкою по справі. Остання перешкоджає їй у спілкуванні з онукою. З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати, що вона має повні та законні права бабусі, не обмежені законом на спілкування та виховання дитини в любові та дусі поваги прав інших людей, турботи про її фізичний розвиток, в тому числі про її здоров'я, духовний та моральний розвиток, а також право на захист прав та інтересів її онуки, визнати, що відповідач перешкоджала їй більш ніж один рік спілкуватися та виховувати онуку, припинити перешкоди, які порушують права бабусі на спілкування та виховання онуки та надавати їй за її вимогою відповідно до порядку та періодичності встановленої судом можливість займатися спілкуванням та вихованням онуки, зобов'язати відповідача в триденний термін з дати зміни місця проживання дитини негайно повідомляти її про фактичний адрес проживання дитини; зобов'язати відповідача надавати їй лікарняну картку дитини за її вимогою, але не рідше двох разів на рік для ознайомлення зі станом здоров'я дитини; встановити наступний порядок її спілкування та участі у вихованні дитини один раз на квартал протягом трьох днів (п'ятниця, субота, неділя) з 10.00 год. до 15.00 год. щоденно до виповнення дитиною трьох років у присутності матері дитини за її бажанням, а після досягнення дитиною трирічного віку без присутності матері, спілкування та участь у фізичному розвитку та вихованні проводити у місті Слов'янську або в іншому місті, в якому буде проживати дитина з урахуванням необхідності гуляти з дитиною на свіжому повітрі; зобов'язати відповідача не втручатися в законний процес спілкування та виховання онуки; зобов'язати відповідача після досягнення дитиною трирічного віку не перешкоджати їй забирати дитину на відпочинок на 25-30 днів на рік для відпочинку та оздоровлення на морі в м. Одеса без присутності матері та проживання на час оздоровлення дитини за її місцем мешкання в м. Одеса; стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: зобов'язано відповідача не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з онукою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Встановлено наступний порядок спілкування ОСОБА_1 з її онукою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 - один раз у квартал протягом 3-х днів, з 10 години до 15 години щоденно у місці, де проживає дитина, в громадському місці у присутності матері дитини. Зобов'язано відповідача не перешкоджати позивачки після досягнення дитиною трирічного віку оздоровлювати дитину у моря в м. Одесі в присутності матері дитини протягом 20 днів. Стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. В задоволені інших вимог відмовлено .

З зазначеним рішенням не погодилась позивачка подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення розглянувши її докази та вимоги, викладені у апеляційній скарзі, згідно з вимогами Закону України , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зробив висновок, щодо перешкоджання відповідачки у спілкуванні з дитиною, не дослідив докази на підтвердження психічної хвороби позивачки та у повній мірі не встановив обставини справи, не прийняв надані нею докази. Крім того, рішення суду в частині зобов'язання її не чинити перешкоди позивачки після досягнення дитиною трирічного віку оздоровлювати дитину в м. Одесі в присутності матері ставить її в матеріальну залежність, крім того не відомо яким на той час буде здоров'я дитини та доцільний буде такий відпочинок на морі, чине буди це зашкоджувати її здоров'ю.

Також з зазначеним рішенням суду не погодилась позивачка, подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалення нового рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи, не належне дослідження доказів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на обставини викладені у позовній заяві та додатково зазначила, що суд першої інстанції не надав належної оцінки всім наданим нею доказам, безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Позивачка та її представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали просили її задовольнити .

Відповідачка та її представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить телефонограма №2382 від 18.05.2016 року (т.2 а.с.26).

Представник третьої особи органу опіки та піклування Слов'янської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма № 2381 від 18 .05.2016 року ( а.с.27)

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повного всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, якій були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставини, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повні мірі не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідно висновку органу опіки та піклування Слов'янської міської ради ОСОБА_2 зобов'язана надавати можливість ОСОБА_1 спілкуватися з онукою за попередньою домовленістю з матір'ю за наступним графіком: один раз у квартал протягом трьох днів (п'ятниця, субота, неділя) з 10.00 год. до 15.00 год. щоденно, за місцем проживанні дитини в присутності матері. Суд частково погоджується з зазначеним висновком, але вважає, що приймаючи до уваги відносини, що склалися між сторонами, позивач не може спілкуватися з дитиною в будинку за місцем її проживання, оскільки це може потягнути за собою подальші взаємні звинувачення, а тому спілкування повинно проходити у громадському місці. Однак, приймаючи до уваги вік дитини (ІНФОРМАЦІЯ_2), та ту обставину, що з моменту народження дитини позивач її взагалі не бачила, а тому не має певних навичок по уходу за нею, суд вважає, що таке спілкування можливо тільки у присутності матері. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, а фактично проживає у АДРЕСА_2, де зареєстрована, як особа, яка переміщена з тимчасово окупованої території України, про що свідчить лист УСЗН Слов'янської міської ради № 08-16/4467 від 28.08.2015 року. Тобто, у місті Слов'янську відповідач проживає тимчасово. У зв'язку з даною обставиною, суд вважає, що доцільно буде встановити місце для спілкування позивача з дитиною у населеному пункті, де фактично проживає або буде проживати відповідач з дитиною. Крім того, як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у місті Одеса, що підтверджується її паспортними даними та бажає оздоровлювати дитину щорічно на морі. На думку суду, дана вимога позивача не виходить за межі прав, передбачених ст. 257 Сімейного Кодексу України для баби, а тому підлягає задоволенню частково. Суд вважає, що для спілкування, виховання оздоровлення дитини на морі влітку термін 20 днів буде достатнім. Крім того, таке оздоровлення буде в інтересах дитини. Однак, приймаючи до уваги те, що позивач просить суд зобов'язати відповідача не перешкоджати оздоровлювати онуку після досягнення трирічного віку, що є занадто незначним віком для дитини, суд вважає, що таке оздоровлення не може відбуватися без присутності матері.

Проте погодитись з такими висновками суду у повній мірі не можливо з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 03 лютого 2015 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці та реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області. Позивачка ОСОБА_1 є бабусею малолітньої ОСОБА_2, що підтверджено свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 11 червня 1971 року.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Слов'янської міської ради ОСОБА_2 зобов'язано надавати можливість ОСОБА_1 спілкуватися з онукою за попередньою домовленістю з матір'ю за наступним графіком: один раз у квартал протягом трьох днів (п'ятниця, субота, неділя) з 10.00 год. до 15.00 год. щоденно, за місцем проживанні дитини в присутності матері.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно зі ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи. З якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Відповідно до ст. 263 СК України спір щодо участі баби та діда у вихованні дитини вирішується судом відповідно до ст. 159 СК України.

У статті 159 СК України зазначено, що суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання тощо), місце та час спілкування, вік дитини.

Тобто законодавством встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини - бабки , діда, пробабки та прадіда у випадку недосягнення згоди з батьками дитини стосовно такого способу, а саме: рішення щодо визначення порядку спілкування з онукою, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя бабки та діда, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для батьків (ст. 158 СК України). І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з родичів , хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, бабка та дід має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Керуючись вищенаведеними вимогами СК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між сторонами існує спір з приводу участі баби у вихованні онуки , проте спосіб участі баби у вихованні дитини встановлений судом першої інстанції з порушенням прав як матері, так і самої дитини, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині є обґрунтованими.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною баби та діда, інших членів сім'ї та родичів , судом мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип прав та обов'язків інших членів сім'ї та родини та спілкування з дитиною може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Визначаючи певний спосіб і порядок участі бабки у вихованні і особистому спілкуванні з онукою, суд першої інстанції частково погодився з висновком органу опіки та піклування та враховуючи, відносини, що склались між матір'ю та бабкою вирішив , що спілкуванні бабки з дитиною повинно проходити у громадському місці в присутності матері, але з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції не погоджуючись з висновком органу опіки та піклування не визнав його недостатньо обґрунтованими та таким, що суперечить інтересам самої дитини. Приймаючи рішення про встановлення порядку спілкування з онукою , суд не врахував вік дитини, яка по суті ще є немовлям (ІНФОРМАЦІЯ_3) та не може перебувати протягом п'яти годин на вулиці, оскільки батьки повинні дотримуватись певного розпорядку дня, за яким діти віком від 1до 2 років повинні спати двічі на день та їсти чотири рази на день, бажано у один і той же час.

Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення та проголошуючи у ньому про захист передусім прав і інтересів дитини, приходячи до висновку що спілкування баби з онукою повинно проходити у громадському місці, поставив на перше місце інтереси баби, у якій склались неприязні стосунки з матір'ю дитини та позивачка не може спілкуватись з дитиною в будинку за місцем проживання дитини.

Колегія суддів апеляційної інстанції, на підставі перевірених та досліджених безпосередньо у судовому засіданні усіх доказів, приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було об'єктивних підстав для висновку про часткову згоду з висновком органу опіки та піклування.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, відповідно до ч.2 ст.212 ЦПК України, а висновок органу опіки та піклування є ні чим іншим як одним із доказів у справі.

А тому, колегія суддів апеляційної інстанції оцінує належність, допустимість, достовірність висновку як окремо, а також достатність і взаємний його зв'язок у сукупності з іншими доказами по справі та вважає, що рішення суд в частині встановлення порядку спілкування ОСОБА_1 з онукою підлягає зміні , доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині є обґрунтованими.

Також обґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо зобов'язання не перешкоджати ОСОБА_1 після досягнення дитиною трирічного віку, оздоровлювати дитину на морі в м. Одесі в присутності матері дитини протягом 20 днів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання ОСОБА_2 не перешкоджати остатній , після досягнення дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, трирічного віку, оздоровлювати дитину на морі в м. Одесі в присутності матері дитини протягом 20 днів, є передчасними та повинні вирішуватись після досягнення дитиною трирічного віку з урахуванням передусім її інтересів та стану здоров'я. З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що в задоволені цих позовних вимог слід відмовити.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання, що вона має повні та законні права бабусі, не обмежені законом на спілкування та виховання дитини в любові та дусі поваги прав інших людей, турботу про її фізичний розвиток, в тому числі про її здоров'я, духовний та моральний розвиток, а також право на захист прав та інтересів її онуки, оскільки це право їй надано Законом та додатковому судовому захисту не підлягає. Проте відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що вони виходять за межи прав , передбачених ст. 257 СК України, що є помилковим та таким, що не ґрунтується на законі.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача в триденний термін з дати зміни місця проживання дитини негайно повідомляти про фактичну адресу її проживання, оскільки вимогами ч.1 ст. 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте вихованні дитини, тому батьки повинні вирішувати , що краще для дитини і де буде проживати дитини, діючим законодавством не передбачено обов'язок батьків повідомляти бабу, діда та інших родичів про зміну місця проживання дитини. Крім того, таки вимоги розглядаються судом лише у разі визначення місця проживання дитини.

Також не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача надавати їй лікарняну карту дитини за її вимогою, але не рідше двох разів на рік для ознайомлення зі станом здоров'я дитини, оскільки вимогами ч.2 ст. 150 СК України передбачено, що саме батьки зобов'язані піклуватись про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток , а баба, дід за законом мають право спілкуватись зі своїми онуками, брати участь у їх вихованні.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, про те погодитись за таким висновком суду першої інстанції не можливо оскільки суд дійшов нього з порушенням норм матеріально права.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення його прав.

Моральна шкода складається: 1). з фізичної болі та стражданнях, випробуваних фізичною особою у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) в душевних стражданнях, випробуваних фізичною особою у зв'язку з протиправною поведінкою в відношенні його самого, членів його сім'ї або близьких родичів; 3) в душевних стражданнях, випробуваних фізичною особою в зв'язку з пошкодженням або знищенні його майна;

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України п.2 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема :коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках , передбачених статями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.. 49 Закону України «Про інформацію» , ст.. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Враховуючи, що правовідносини, що склались між сторонами випливають із вимог Сімейного Кодексу України, відшкодування моральної шкоди при вирішенні спору щодо участі баби у вихованні онуки, чинним законодавством не передбачено, в зв'язку з чим таки вимоги задоволенню не підлягають.

Також не можливо погодить з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволені позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди з підстав недоведеності, оскільки суд першої інстанції дійшов них з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункту 9 своїй постанові № 4 від 12 червня 2009 року, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішення спору.

Із позовної заяви вбачається, що позивач звернулась до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, фактично просила суд відшкодувати її витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду , передбачені вимогами ст.. 85 ЦПК України.

Вимогами ст. 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Відповідно до ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» граничний розмір витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові - не може перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Відповідно до п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» сторонам та їхнім представникам, на користь яких ухвалено судове рішення, компенсуються фактичні витрати, пов'язані із прибуттям до суду, в тому числі з переїздом до іншого населеного пункту, за наявності підтвердних документів.

На підтвердженні витрат, що пов'язані з явкою до суду позивачкою надано проїзди документи ДИ № 555531на поїзд Слов'янськ - Одеса, вартістю 77,59 грн.( а.с.109), що підтверджує її прибуття до судового засідання 28.02.2016 року та проїзні документи на поїзд Костянтинівка-Одеса ДИ № 872262 та Одеса - Костянтинівка ДИ № 872263 на суму 261,71 грн. (130, 86 + 130,86) , тому ці витрати підлягають відшкодуванню у повному обсязі.

Проте не підлягають відшкодуванню витрати на придбання проїзних документів на поїзд на 27.01.2016 року та 28.01.2016 року, оскільки як вбачається із матеріалів справи в цій дні розгляд справи не відбувався. Також не підлягають відшкодуванню витрати на проїзні документі від 13.12.2016 та 14.12.2016 року, оскільки вимогами ст. 85 ЦПК України передбачена компенсація витрат, пов'язаних з явкою саме до суду, а на ці дати судове засідання не призначалось.

Отже з відповідача на користь позивача, в рахунок компенсації витрат, пов'язаних з явкою до суду необхідно стягнути 339,30 грн.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2016 року в частині встановлення порядку спілкування ОСОБА_1 з онукою змінити.

Встановити наступний порядок спілкування ОСОБА_1 з її онукою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,- один раз у квартал протягом трьох днів (п'ятниця, субота, неділя), з 10.00 години до 15 години щоденно, за місцем проживання дитини, в присутності матері.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2016 року в частині зобов'язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1, брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з онукою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору в розмірі 487,20 гривен залишити без змін.

В іншій частині рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат, що пов'язані з явкою до суду 339 (триста тридцять дев'ять) гривен 30 копійок.

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.О. Дундар

О.І. Корчиста