У х в а л а і м е н е м у к р а ї н и 27 квітня 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі: головуючого: Гвоздика П.О. суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про зобов'язання змінити дату та формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Згідно Розпорядження виконуючого обов'язки керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2015 року № 157/0/32-15 касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 року разом зі справою передана на розгляд судді Попович О.В.

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на порушення норм трудового законодавства, просив зобов'язати відповідача змінити дату його звільнення з посади юрисконсульта РП «Приватбанк» у Донецькій області з 29 грудня 2014 року на день набрання законної сили рішенням суду; змінити формулювання причини звільнення з п. 6 ст. 36 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України; обчислити та виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17 липня 2014 року по день фактичного розрахунку, з розрахунку, що розмір його середнього місячного заробітку складає 1973 грн. 34 коп.; обчислити та виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки по день фактичного розрахунку, вихідну допомогу внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, з розрахунку, що розмір його середнього місячного заробітку складає 1973 грн. 34 коп. та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, а також пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк» Тузова В.О., обговоривши доводи касаційної скарги, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу та перевіривши матеріали справи колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що судом було встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що позивач не звертався до роботодавця з заявою про звільнення та з будь-якими іншими заявами, а тому є безпідставними доводи позивача про можливість зміни судом формулювання причин звільнення. При цьому, на час винесення наказу про звільнення позивачу було нараховано середній заробіток, тобто заборгованість роботодавця перед позивачем відсутня.

Щодо підстав відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суди попередніх інстанцій зазначили, що позивачем не було надано доказів, щодо спричинення йому моральної шкоди.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно наказу № Э.DО-УВ-2014-1223-п від 17 грудня 2014 року ОСОБА_3 звільнено з посади юрисконсульта на підставі заяви про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України, про що був зроблений відповідний запис в трудовій книжці позивача з відміткою «Відмова від роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці».

При цьому, судом встановлено, та не заперечувалося сторонами по справі, що позивач не звертався до роботодавця із заявою про звільнення та з будь-якими іншими заявами.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій не повно встановили фактичні обставини справи, які мають важливе значення для вирішення спору, зокрема щодо наявності наказу про зміну істотних умов праці у товаристві роботодавця, наявності відмови позивача від продовження праці у зв'язку зі зміною істотних умов праці, а також на підставі якої заяви було звільнено позивача.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У справах щодо звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності чи застосування до працівника з боку керівника або роботодавця заходів впливу (переведення, атестація, зміна умов праці тощо) у зв'язку з повідомленням таким працівником про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку, з огляду на наступне.

Згідно положень ч. 3 ст. 235 КЗпП України якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не повно встановлено фактичні обставини справи, що призвело до передчасного висновку про відсутність правових підстав для зміни формулювання причин звільнення позивача, висновок суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є також передчасним.

Також, колегія суддів не вбачає обґрунтованими доводи суду щодо встановлених обставин нарахування позивачу середнього заробітку на час винесення наказу про звільнення, що обумовлює відсутність заборгованості роботодавця перед позивачем, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази зазначеного, про що наголошує скаржник у своїй касаційній скарзі.

Так, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що позивачем ставилась вимога про нарахування та виплату йому середнього заробітку за період з 17 липня 2014 року по день фактичного розрахунку, судами попередніх інстанцій взагалі не встановлено обставин щодо виплати позивачу належних сум при звільненні відповідно до ст. 116 КЗпП України.

Враховуючи зазначене, висновки суду попередніх інстанцій щодо відсутності заборгованості роботодавця перед позивачем ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, неповно встановили фактичні обставини справи та ухвалили рішення з порушенням норм ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, а тому рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню. При цьому, враховуючи положення ст. 338 ЦПК України, а також встановлений факт порушення норм процесуального права судами обох інстанцій, колегія суддів приходить до висновку про необхідність направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 року задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик

Судді: Т.П. Дербенцева

І.М. Завгородня

О.В. Попович

О.М. Ситнік