АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/2785/16
Категорія: договірні Суддя-доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 02 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 28 листопада 2014 року між нею та відповідачем було укладено Договір позики у формі розписки, згідно якого вона передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 30 000 гривень зі строком повернення до 28 лютого 2015 року та сплатою п'яти процентів на місяць на суму боргу. В обумовлений Договором строк відповідач борг не повернула.

Позивач просила стягнути з ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 30000 гривень, проценти за користування позикою у сумі 15000 гривень, інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у сімі 14 490 гривень та 771,78 гривень відповідно.

Відповідач позов не визнала. В обгрунтування заперечень посилалась зокрема, на те, що ОСОБА_3 не є позикодавцем за зазначеним Договором позики. Грошові кошти за письмовою розпискою були надані їй не позивачем, а іншою особою - ОСОБА_4. та не як борг, а в якості інвестицій в розвиток належного їй на той час дошкільного навчального закладу ХПДНЗ «Олімп». Частину цих коштів вона повернула через позивача кредитору ОСОБА_4, а частину перерахувала на картку чоловіка ОСОБА_3, але письмових доказів про повернення боргу в неї немає.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2016 року позов задоволено - стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за Договором позики від 28 лютого 2015 року - 30000 гривень, проценти - 15 000 гривень, інфляційни витрати за час прострочки сплати боргу у розмірі 14 490 гривень, три проценти річних за час прострочки сплати боргу у розмірі 771,78 гривень, та судовий збір у розмірі 602, 63 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Посилається на неповне з'ясування обставин у справі, невірну оцінку доказів, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм права процесуального.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали, представник ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечував.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми

Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримала 30000 гривень в борг, які зобов'язалась повернути у строк до 28 лютого 2015 року з виплатою п'яти процентів на місяць на суму боргу. Оригінал цього документу апеляційним судом долучений до матеріалів справи.

Особа позикодавця в розписці не зазначена, проте ОСОБА_2 не заперечувала, що кошти в розмірі 30000 гривень вона отримувала особисто від ОСОБА_3 та, що розписку надавала саме їй.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Доказів повернення грошових коштів, що були отримані ОСОБА_2 за розпискою, остання суду не надала.

Задовольняючи позов в частині стягнення суми позики в розмірі 30000 гривень, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 30000 гривень, які в обумовлений Договором строк не повернула.

Такий висновок грунтується на законі та відповідає фактичним обставинам у справі.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у розписці інформації про особу позикодавця висновків суду не спростовують, оскільки ОСОБА_2 визнає той факт, що гроші отримувала безпосередньо у ОСОБА_5 та розписку надавала саме їй. Крім того, наявність боргового документа у позивача також свідчить про особу позикодавця. У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечувала той факт, що ОСОБА_4, якого вона вважає кредитором, вимог за даною розпискою до неї не пред'являв.

Не впливають на правильність висновків суду в цій частині і доводи апеляційної скарги стосовно того, що спірні кошти були передані відповідачу не як борг, а як інвестиції ОСОБА_4 в діяльність належного ОСОБА_2 на той час навчального дошкільного закладу. Такі посилання спростовуються змістом боргового документу, що був складений власноруч відповідачем.

Погоджується колегія і з висновками суду в частині стягнення на користь позивача з відповідача 15000 гривень процентів за користування позикою, оскільки розмір процентів - п'ять процентів за місяць на суму боргу, був визначений сторонами при укладенні Договору про що свідчить розписка ОСОБА_2 трьох проценів річних у сумі 771,78 гривень в порядку ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що розпискою визначено розмір процентів, що унеможливлює стягнення процентів на підставі ст.625 ЦК України є помилковим, оскільки Договором позики сторони визначили розмір процентів за користування позикою, а за ст.625 ЦК суд стягнув проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, суд вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги в частині невірного визначення судом розміру інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ст.625 ЦК України.

Як зазначено вище, ч.2 ст. 625 ЦК України передбачено право кредитора вимагати з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Судом встановлено що сторонни Договору позики визачили строк виконання грошового зобов'язання до 28 лютого 2015 року. Відтак прострочення зобов'язання почалось з березня 2015 року, тоді як суд стягнув інфляційні втрати за період з листопада 2014 року (з моменту отримання позики), що не можна вважати правильним.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат підлягає зміні, з ухвалення в цій частині рішення про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь кредитора ОСОБА_3 інфляційних втрат за період з березня 2015 року по вересень 2015 року включно (в межах позовних вимог) в розмірі 8910 гривень, з розрахунку: сума боргу 30000 гривень, індекси інфляції за 2015 рік: березень - 110,8%, квітень -114%, травень - 102,2%, червень 100,4%, вересень - 102,3 % , у липні та серпні індекс інфляції не перевищував 100% .

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, змінюючи рішення в частині розміру стягнення сум з відповідача, судова колегія змінює рішення і в частині стягнення судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін. Доводами апеляційної скарги висновки суду не спростовуються.

Керуючись ч. 1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 02 березня 2016 року змінити в частині стягнення інфляційних втрат та судового збору, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в розмірі 8910 (вісім тисяч дев'ятсот десять) гривень та судовий збір в розмірі 546 (п'ятсот сорок шість) гривень 81 копійку.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді