ухвала

іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс Девелопмент» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс Девелопмент» про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс Девелопмент» (далі - ТОВ «МС Девелопмент») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 липня 2009 року між ним та відповідачем було укладено договір позики № 412, згідно з умовами якого позивач зобов'язався протягом строку дії договору надавати ОСОБА_3 за його заявами безвідсоткові грошові позики, а останній - протягом одного місяця з моменту отримання кожної суми позики повертати позикодавцю грошові кошти в сумі, що дорівнює сумі отриманої позики. Відповідно до п. 5.2 договору позики у разі несвоєчасного повернення кожної суми позики, позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 30 % від несвоєчасно повернутої суми позики. Позивач зазначав, що на виконання умов даного договору позики у період з 11 грудня 2013 року по 20 червня 2014 року TOB «MC Девелопмент» перерахувало ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 53 720 грн, проте відповідач вказані кошти не повернув. Посилаючись на те, що за весь час дії договору позики ОСОБА_5 отримав позику у загальному розмірі 3 907 413 грн 23 коп., а повернув лише 3 669 571 грн 74 коп., позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути на свою користь з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 237 841 грн 49 коп., штраф - 16 116 грн, інфляційне збільшення суми неповернутої позики - 3 683 грн 06 коп. та 3 % річних від несвоєчасно повернутої суми позики - 514 грн 72 коп., а всього - 258 155 грн 27 коп.

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до TOB «MC Девелопмент», посилаючись на те, що згідно з договором позики від 20 липня 2009 року, укладеним між ним та TOB «MC Девелопмент», він отримав від останнього грошові кошти у загальному розмірі 2 964 359 грн 28 коп., проте повернув грошові кошти за вказаним договором у значно більшому розміру, а саме - 5 419 353 грн 56 коп. З огляду на вказане позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути на підставі ст. 1212 ЦК України на свою користь з відповідача безпідставно отримані кошти у розмірі 2 454 994 грн 28 коп.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2015 року в задоволенні позову ТОВ «МС Девелопмент» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто на його користь з ТОВ «Мед-Сервіс Девелопмент» безпідставно отримані кошти в розмірі 283 134 грн 74 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2015 року скасовано в частині задоволення зустрічного позову та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 20 липня 2009 року між ТОВ «МС Девелопмент» (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики № 412, згідно з умовами якого позикодавець зобов'язався протягом строку дії договору надавати позичальнику за його заявами безвідсоткові грошові позики, а останній - протягом одного місяця з моменту отримання кожної суми позики повертати позикодавцю грошові кошти у сумі, рівній сумі отриманої позики (а. с. 6, т. 1).

За вказаним договором позики у період з 20 липня 2009 року по 20 червня 2014 року TOB «MC Девелопмент» було надано ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3 921 398 грн 18 коп., а ОСОБА_3 у рахунок погашення заборгованості за вказаним договором повернуто - 4 204 532 грн 92 коп.

Відмовляючи у позові TOB «MC Девелопмент», суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_3 має заборгованість за договором позики від 20 липня 2009 року.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на його користь з TOB «MC Девелопмент» грошових коштів у розмірі 283 134 грн 74 коп. на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно отриманих за договором позики, що встановлено висновком експертизи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову та відмовляючи в його задоволенні, апеляційний суд виходив із того, що відносини, які склалися між сторонами, є договірними, тому положення ст. 1212 ЦК України до них застосуванню не підлягають.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на таке.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач подав позов, у якому зазначив про те, що ним надлишково сплачено кошти за договором позики від 20 липня 2009 року № 412, у зв'язку із чим вважав, що відповідачем вони отримані безпідставно.

З'ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та дійшовши висновку про те, що положення ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, апеляційний суд на порушення ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України на вищевказані положення закону уваги не звернув, не надав належної правової оцінки обставинам, якими ОСОБА_3 обґрунтовував позовні вимоги з огляду на вимоги ч. 2 ст. 31 ЦПК України й відповідно не встановив характер спірних правовідносин сторін, що випливає із встановлених обставин і підстав позову, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, у п. п. 11, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Заперечуючи проти первісного позову, ОСОБА_3 зазначав, що не погоджується із наданим ТОВ «МС Девелопмент» розрахунком заборгованості, оскільки зобов'язання за спірним договором позики ним повністю виконано, більш того, за вказаним договором ним сплачено кошти надлишково.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2015 року було призначено судово-економічну експертизу у даній справі.

Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 28 жовтня 2015 року № 9829/15-45, проведеної експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, ОСОБА_3 на користь ТОВ «МС Девелопмент» за спірним договором позики було надлишково сплачено кошти у розмірі 283 134 грн 74 коп. (а. с. 196-200, т. 3).

Разом з тим ст. 212 ЦПК України визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що висновки експертизи містять недоліки, зокрема, щодо зазначення розміру сум, сплачених ОСОБА_3 за спірним договором.

Згідно з ч. 2 ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212, 303, 316 ЦПК Українине сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, пославшись на те, що допущені експертом арифметичні неточності не впливають на правильність висновку про наявність переплати за спірним договором позики, розмір такої переплати належним чином не перевірив, власних розрахунків цієї суми не навів й у рішенні не зазначив, якими документами підтверджується сплата позивачем надлишкових коштів.

Таким чином, апеляційний суд не сприяв повному та всебічному розгляду справи відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, не вирішив питання про виклик експерта для уточнення висновків експертизи, не обговорив питання про можливість призначення у справі додаткової або повторної експертизи для з'ясування дійсного розміру розрахунків між сторонами за договором позики, і належним чином своє рішення в цій частині не мотивував.

Загальними положеннями, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 316 ЦПК України, визначено вимоги щодо обов'язкового установлення судом під час вирішення спору в межах позовних вимог обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, без виконання яких ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Оскільки вимоги зустрічного позову взаємопов'язані із вимогами первісного позову і спільний їх розгляд є доцільним, у зв'язку із тим, що правовідносини випливають із одного договору позики, судове рішення у частині вирішення первісного позову також підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак