Справа № 216/5307/15-ц
Провадження № 2/216/334/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.04.2016р м.Кривий Ріг
Дніпропетровська область
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Онопченка Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Чижикової А.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди за користування належним їй житловим будинком з господарчими будівлями, а саме АДРЕСА_1
У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги та дав суду пояснення про те, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який вона отримала у спадок від свого покійного дідуся - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Ще за життя її дідусь вказаний будинок передав в оренду відповідачам, які сплачували орендну плату за користування майном у розмірі 500 гривень на місяць. Після його смерті відповідачі так й залишилися проживати в зазначеному будинку й безпідставно відмовилися з нього виселятися, у зв'язку з чим їх виселення відбулося в примусовому порядку в кінці липня 2015 року на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року.
Представник позивача також пояснив, що весь цей час (з грудня 2012 року по липень 2015 року) відповідачі проживали в указаному житловому будинку, користувалися комунальними послугами, орендні платежі не сплачували, користуватися майном позивачці перешкоджали, а від так остання має право на відшкодування завданих їй збитків.
Представник позивача посилається на те, що згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу. Так ч. 1 ст. 15 ЦК України (в редакції 2004 року) визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного право у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також встановлюються способи захисту цих прав. Таким чином, вважає, що у зв'язку з порушенням відповідачами майнового права та інтересу позивача, останній були завдана шкода, яку відповідачі в добровільному порядку не відшкодовують, а тому позивач вимушена звернутись до суду, оскільки відсутні інші шляхи захисту її прав та законних інтересів, які на підставі ст. 55 Конституції України - захищаються судом.
Відповідачі в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомили. У зв'язку з цим, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до положень ст. 224 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав.
ОСОБА_1 на праві приватної власності належать житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2014 року, справа №216/955/14-ц (провадження №2/216/957/14) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24326755 від 16.07.2014 року.
Вказане нерухоме майно позивач отримала у спадок від свого покійного дідуся - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.
У зазначеному житловому будинку ніхто не зареєстрований, проте фактично до кінця липня 2015 року в ньому проживали відповідачі у справі, а саме: ОСОБА_2 та його співмешканка - ОСОБА_3, які є абсолютно сторонніми особами для позивача та які тимчасово вселились у вказаний будинок ще за життя її дідуся, у якого його й винаймали. Дані обставини підтверджується довідкою від 31 липня 2014 року, що видана головою квартального комітету №51, рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року та копією позовної заяви ОСОБА_2, поданої до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, справа № 214/8792/15-ц.
Згідно із ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
В силу вказаної правової норми позивач фактично могла вільно володіти та користуватися зазначеним домоволодінням з часу відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Проте проживання в ньому відповідачів перешкоджало здійснювати їй гарантоване державою право на вільне володіння, розпорядження та користування власністю, оскільки останні з нього не виселилися, а ні в житловий будинок, а ні на територію домоволодіння позивачку не пускали, ключі не надавали, що підтверджується рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні власністю. В силу ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені вказаним рішенням, не підлягають доказуванню.
Такими діями відповідачів позивачці завдані матеріальні збитки, оскільки остання, маючи власне житло та проживаючи за адресою: АДРЕСА_2 бажала отримане у спадок домоволодіння, як й її дід, здавати у найм за 500 гривень на місяць плюс комунальні послуги, для чого розмістила оголошення про сдачу даного майна в оренду.
Допитані в судовому засіданні свідки, кожен окремо, дали суду пояснення, що вони бажали укласти договір найму з позивачкою на домоволодіння АДРЕСА_1 оскільки їх влаштовували запропоновані умови, а саме: 500 гривень на місяць плюс оплата комунальних послуг, проте укласти договір найму та вселитися вони так й не змогли, тому що попередні наймачі відмовилися з відти виїжджати та на територію домоволодіння позивача не пускали.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Згідно зі ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого проколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року №475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.
Частинами першими статей 316 і 317 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, при цьому, власникові належать права володіння, користування, розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Статтею 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Таким чином, завдана позивачу матеріальна шкода полягає в упущенній вигоді, яку вона мала можливість отримати, реалізувавши своє право на вільне володіння, користування та розпорядження власністю, а також у реальних збитках, які позивач понесла по сплаті комунальних послуг.
Враховуючи те, що відповідачі весь цей час домоволодінням користувалися й жодних грошових коштів за це не сплачували, залишили борг по сплаті комунальних послуг, а саме за електропостачання, водопостачання та вивіз твердих відходів, які на момент їх виселення не були ними сплачені, а також перешкоджали позивачу в реалізації її цивільного права на укладення договорів найму з іншими особами, суд вважає, що таким діями відповідачів позивачу завдано матеріальних збитків у розмірі 15 000 гривень, з розрахунку 500 гривень на місяць, починаючи з грудня місяця 2012 року по липень 2015 року, тобто за 30 календарних місяців, а також 1065,62 гривень як заборгованість по сплаті комунальних послуг, з яких 168,94 гривень за електропостачання, 512,71 гривень за водопостачання та 383,97 гривні за вивіз відходів, які позивач оплатила, що підтверджується квитанціями про оплату від 21.07.2015 року.
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Завдана позивачу моральна шкода, виражається в наступному: 1) у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо себе, членів своєї сім'ї чи близьких родичів; 2) у приниженні честі та гідності.
Верховний Суд України в п. 1 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.
Крім цього, в п. 3 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Отже, наслідки дій відповідачів спричинили у позивача моральні страждання.
Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Таким чином, моральні страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру майнових та немайнових втрат, суд оцінює в 1000 гривень.
Згідно зі ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 487,20 грн. по 243,60 грн з кожного.
На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 22, 23, 316, 317, 319, 386, 1268 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, солідарно на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну (майнову) шкоду в розмірі 15 000 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, солідарно на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну (майнову) шкоду у розмірі 1065,62 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, солідарно на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 1000 гривень;
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487,20 грн., по 243,60 грн. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення суду, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом..

Суддя Ю.В. Онопченко