Справа № 307/1619/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., БОДНАР О.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 районна державна адміністрація Закарпатської області як орган опіки та піклування та Тячівський РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області, про надання дозволу на виготовлення проїзних документів дитини та на виїзд дитини за кордон без згоди батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 5 липня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

02.06.2016 ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. Сторони з 2009 року перебували в шлюбі, який було розірвано рішенням Тячівського районного суду від 17.07.2015, із січня 2015 року сторони не проживають разом. Колишнє подружжя має сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з матірю та перебуває на її вихованні і повному утриманні. Позивач піклується про здоровя і розвиток дитини, відповідач не бере участі у вихованні дитини, не відвідує її, від виконання батьківських обовязків самоусунувся.

Дядько позивача є громадянином України, але постійно проживає і працює в м. Самарі Російської Федерації, він має можливість організувати для дитини відпочинок і оздоровлення, тому позивач має намір щороку влітку і взимку відвідувати із дитиною дядька в Росії для відпочинку в період канікул, що сприятиме оздоровленню і розвитку дитини. Також дитина матиме змогу спілкуватися з родичами, за якими сумує.

Однак, батько дитини не надає згоди на виїзд дитини за межі України, вагомих аргументів щодо такої своєї позиції не наводить. Така відмова є безпідставною, суперечить інтересам дитини, у оформленні закордонного паспорта для дитини позивачу було відмовлено через відсутність згоди батька на виготовлення документа, тоді як отримати таку згоду позивач не має змоги й через те, що батько дитини окрім того, що відмовляється її надати, й сам часто виїжджає за межі України.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст.ст. 154, 155 СК України, Правил оформлення та видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, ОСОБА_2 просила дозволити їй виготовити проїзні документи (закордонний паспорт та візу) неповнолітньому сину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також дозволити перетинати державний кордон із неповнолітнім сином ОСОБА_5 Доменіком без згоди батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Тячівського районного суду від 05.07.2016 позов задоволено частково:

надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон на імя ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2;

надано дозвіл ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України до Росії та Німеччини з 10 липня 2016 року до 1 вересня 2016 року та з 10 грудня 2016 року по 1 лютого 2017 року без згоди його батька ОСОБА_3 в супроводі його матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1102,41 грн судових витрат.

Відповідач рішення суду оскаржив, вважає його незаконним та необґрунтованим, при цьому, вказує, зокрема, що:

проти задоволення позову заперечував, але згоден надати дозвіл на виїзд за кордон сина у супроводі матері у разі чіткого зазначення країни виїзду, мети (відпочинок тощо) і чіткого періоду перебування, зобовязання повернутись в Україну;

у справі немає доказів відмови відповідача у наданні відповідної згоди чи ухилення від її надання;

прохальна частина позову повинна містити конкретну країну для виїзду та конкретний проміжок часу для виїзду, тоді як позивач отримав рішення суду, в якому передбачено надання дозволу на виїзд за кордон на майбутнє, у т.ч., до 16 років, тобто, без обмеження будь-яким терміном та без зазначення країни, тому рішення суду не відповідає вимогам п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України та відповідній судовій практиці.

Виходячи з наведених у апеляційній скарзі доводів, відповідач просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_1, яка заперечувала будь-яку можливість і потребу для виїзду дитини (її онука) за кордон без згоди батька, розглянувши справу на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із необхідності забезпечення можливості реалізації дитиною її особистих немайнових прав, обґрунтованості та доведеності позову щодо цього. Рішення суду по суті спору вірне, справедливе, загалом узгоджується із вимогами закону, відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку. Водночас суд припустився певних помилок у застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, шлюб між якими, що був укладений 14.02.2009, розірвано чинним рішенням Тячівського районного суду від 17.09.2015, рішенням суду встановлено, що сторони не проживають разом, шлюбні відносини між ними фактично припинилися більш ніж вісім місяців тому (а.с. 4-6). Довідкою Виконкому Краснянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 25.05.2016 № 536, актом обстеження матеріально-побутових умов від 25.05.2016 (а.с. 7, 8), іншими матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_2 мешкає у будинку № 6 по вул. Гагаріна в с. Красна, син ОСОБА_2 Доменік перебуває на її вихованні і повному утриманні, вихованням дитини вона займається сама.

Батько дитини ОСОБА_3 теж зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_5, однак, фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6. Тячівська райдержадміністрація як орган опіки та піклування 31.05.2016 склала висновок за № 180, яким за результатом розгляду заяви ОСОБА_2 визнала за доцільне надати їй дозвіл на виготовлення закордонного паспорта для сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і на тимчасові виїзди дитини за кордон на відпочинок та оздоровлення без згоди батька ОСОБА_3 (а.с. 3). Висновком від 04.07.2016 № 219 орган опіки та піклування за заявою ОСОБА_3 визначив порядок участі батька ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_3 Доменіком (а.с. 22).

Ці обставини не заперечуються.

За змістом положень ст.ст. 141, 150-152, 155, 157 СК України, батьки мають рівні права і обовязки щодо дитини, зобовязані забезпечити її належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення, за загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантуються Конституцією України (ст. 33). Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно повязані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 272 ч. 1 ЦК України). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Тож право на свободу пересування не є абсолютним і здійснюється особою з дотриманням установлених для цього державою правил, зокрема, щодо перетинання державного кордону України.

Конкретний порядок оформлення документів для виїзду дитини за кордон, перетинання дитиною державного кордону України врегульований Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою КМ України від 07.05.2014 № 152 (Порядок), Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57 (Правила). Ці нормативні акти в сукупності та з урахуванням запровадження з 01.01.2015 видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон також особам, які не досягли 16-річного віку (п. 3 Постанови КМ України від 07.05.2014 № 152, п.п. 1 3 Порядку), передбачають, що:

кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон, такий паспорт оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа) (п.п. 2, 3, 20 пп. 2 Порядку);

виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі предявлення рішення суду чи його нотаріально засвідченої копії про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 1, пп. 2 абз. 9 Правил).

Ці норми законодавства узгоджуються з положеннями ст. 16 ч. 1, ст. 22 ч.ч. 1 3, 11 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також з урахуванням правил, встановлених ст. 8 ч. 1 ЦК України, узгоджуються у відповідній частині з положеннями ст. 4 ч.ч. 1, 2 Закону № 3857-XII.

Таким чином, той із батьків, який проживає окремо від дитини, вправі бути обізнаним щодо оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон, щодо часу, мети, місця призначення та тривалості виїзду дитини за кордон у супроводі іншого з батьків. Спір з приводу участі батьків у вихованні дитини, в т.ч., спір з приводу відсутності згоди одного з батьків дитини на тимчасовий її виїзд за кордон у супроводі іншого з батьків, вирішується судом (ст. 18 та інші норми СК України, ст. 4 ч. 2 абз. 2 Закону № 3857-XII). Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Водночас, законодавство не обумовлює оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон дозволом (згодою) того з батьків, який проживає окремо від неї, у випадку, якщо батьки дитини не перебувають у шлюбі, а заяву для оформлення документів подає той з батьків, з яким проживає дитина, право дитини як громадянина України на отримання паспорта для виїзду за кордон як таке є безумовним і підлягає реалізації з дотриманням передбачених законодавством процедур. Законодавчих підстав для обмеження права дитини та матері, яка діє в інтересах дитини, на оформлення відповідних документів немає, таке право підлягає захисту судом, зокрема, і від безпідставних та необґрунтованих заборон щодо цього одним з батьків дитини (ст.ст. 274, 275 ЦК України). Реалізація дитиною права на отримання вищевказаного паспорта сама по собі не може розглядатися як порушення прав відповідного з батьків, оскільки щодо перетинання дитиною державного кордону України встановлена інша процедура, яка передбачає дотримання сімейних прав того з батьків, хто проживає окремо від дитини, а за наявності відповідних підстав вирішення спору судом.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого по суті висновку про необхідність забезпечити дитині можливість здійснення права на вільне пересування, в т.ч., із перетинанням державного кордону України, для чого необхідним є виготовлення і одержання відповідного документа. Водночас, задовольняючи в цій частині вимогу позову суд вирішив питання про виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон, а не паспорта і на обґрунтування такого рішення послався, зокрема, на Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджені Постановою КМ України від 31.03.1995 р. № 231, які з 01.04.2015 втратили чинність на підставі Постанови КМ України від 26.11.2014 № 682.

Тож суд застосував акт законодавства, який втратив чинність і, відповідно, не застосував норми законодавства, що підлягали застосуванню. Правильно по суті врахувавши, що дії та/або заперечення батька щодо надання такого дозволу безпідставні, суд не врахував, що відповідно до закону дитині вперше може бути оформлено і видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон строком на чотири роки, а по досягненню громадянином шістнадцятирічного віку паспорт видається за його особистою заявою. У цій частині рішення суду неповною мірою відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності, вирішення спору згідно із законом, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу підлягає зміні із вирішенням питання щодо права дитини на отримання паспорта для виїзду за кордон виходячи із чинних норм законодавства.

Рішення суду щодо вирішення решти вимог належить на підставі ст. 308 ЦПК України залишити без змін. Так, суд правильно відмовив у позові в частині надання дозволу на отримання для дитини візи, оскільки таке питання належить до компетенції відповідного органу (дипломатичного, консульського представництва тощо) конкретної іноземної держави, а не суду України. Суд першої інстанції значною мірою врахував і доводи батька дитини, висловлені його представником, і задовольнив вимогу про дозвіл на виїзд дитини за кордон лише частково, визначив конкретні країни перебування дитини, час тимчасового виїзду фактично протягом шкільних канікул, чим урахував відповідні вимоги законодавства, істотно обмежив відповідні параметри щодо перебування дитини за кордоном і позивач таке рішення не оскаржував.

У цьому звязку колегія суддів констатує, що доводи апеляції відповідача, з одного боку, суперечливі, з іншого не відповідають ані обставинами справи, ані змісту рішення суду першої інстанції, оскільки суд визначив конкретні країни для тимчасового виїзду дитини за кордон, два періоди тимчасового перебування за кордоном лише з середини 2016 року по січень 2017 року включно, що, відповідно, передбачає повернення дитини з поїздок, і не надавав дозволу на виїзд за кордон до досягнення дитиною 16 років, без обмеження будь-яким терміном та без зазначення країни.

Місцевий суд правильно відхилив доводи сторони відповідача, який заперечував позов з огляду на наявність у нього права на участь у вихованні дитини та у спілкуванні з нею. Ці доводи не мають значення в контексті предмету спору, такі міркування не можуть слугувати перешкодою для реалізації дитиною її особистих немайнових прав, про які йдеться. Суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість та неконкретність заперечень батька як проти виготовлення відповідних документів дитині, проти її тимчасового виїзду за кордон у супроводі матері, так і проти позову матері. Із позицією представника відповідача в апеляційному суді, яка зводиться до безапеляційного заперечення будь-якої можливості виїзду дитини за кордон у супроводі матері, не може погодитись і колегія суддів. Така позиція вочевидь порушує особисті немайнові права дитини, суперечить як наведеним вище нормам законодавства, так і змісту ст. 3 п. 1, ст. 10 п. 2 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991, ст. 7 ч. 8 СК України, за змістом яких обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею, обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними, дитина не може бути необґрунтовано обмежена у праві виїзду за кордон з одним з батьків, із яким проживає. Передбачених законом підстав для обмеження права ОСОБА_3 Доменіка, матері, яка діє в інтересах дитини, на тимчасовий виїзд за кордон немає, відповідні права підлягають захисту.

Заперечення батька щодо тимчасового виїзду дитини за кордон, доводи апеляції не відповідають положенням законодавства, обґрунтовуються посиланнями на обставини, що не мають правового значення у спорі. Такі заперечення відповідача не ґрунтуються на конкретних нормах закону, на фактах, повязаних саме з дитиною, які б слугували підставами для застосування відповідних обмежень, загалом заперечення проти позову та доводи апеляції ґрунтуються по суті на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). Тож необґрунтована відсутність згоди батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон, обмеження немайнових прав дитини фактично нічим не обґрунтованим розсудом батька порушує права дитини.

Відтак, у цій частині рішення ухвалено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, воно відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, апеляція не містить доводів, які б спростовували його законність і обґрунтованість, тоді як за загальним правилом рішення суду перевіряється апеляційним судом у межах доводів апеляційної скарги і підстав для виходу за ці межі у справі немає (ст. 303 ч.ч. 1, 3 ЦПК України).

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 3, ст.308, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Тячівського районного суду від 5 липня 2016 року в частині надання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозволу без згоди батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, виготовити проїзний документ дитини для тимчасового виїзду за кордон на імя сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінити, надавши дозвіл для оформлення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорта громадянина України для виїзду за кордон на чотири роки.

У решті залишити рішення суду без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді