АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3294/16 Головуючий 1 інст. Задорожний М.І.
Категорія: спори про відшкодування шкоди
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Прийміч А.І., Сементовської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до прокуратури Полтавської області про відшкодування моральної шкоди спричиненої протиправною бездіяльністю при здійсненні нагляду за виконанням законів службовими особами слідчого ізолятора м. Полтави, -

ВСТАНОВИВ:

22.12.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом який в подальшому уточнив та просив стягнути з прокуратури Полтавської області компенсацію моральної шкоди в розмірі 986 580 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 26 листопада 2010 року Октябрський районний суд м. Полтави виніс постанову, згідно якої він був поміщений в СІЗО на два місяці.

14 січня 2011 року на Октябрський районний суд м. Полтави виніс постанову, якою продовжив строк тримання під вартою до чотирьох місяців.

25 січня 2011 року апеляційний суд Полтавської області, розглянувши апеляційну скаргу адвоката, який здійснював захист ОСОБА_3, на постанову суду, задовольнив її та звільнив позивача з-під варти, вказавши, що : «Суд не провірив наявність підстав для продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_3 під вартою в частині його стану здоровя та можливості надання йому необхідної медичної допомоги в умовах СІЗО».

Таким чином, вказував позивач, за час перебування в СІЗО йому, як тяжко хворій особі, з вини відповідача, посадовими особами СІЗО не була надана необхідна медична допомога, як онкохворому. В результаті чого його життя було в небезпеці, так як відповідач будучи повідомлений, що за станом здоровя позивач не може утримуватися в СІЗО, умисно та грубо проігнорував вимоги Конституції України та вимоги діючого законодавства України, котрі зобовязували відповідача здійснювати систематичний та належний контроль за виконанням правил тримання тимчасово затриманих в СІЗО та умисно не здійснював контроль за наданням ОСОБА_3, тяжко хворому, належної медичної допомоги.

Позивач вказував, що саме після цього, у звязку із загостренням захворювання він тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні в медичних закладах м. Харкова, що підтверджується медичною документацією. 21 липня 2011 року СУ УМВС України в Полтавській області винесено постанову про закриття у відношенні ОСОБА_3 кримінальної справи по реабілітуючим обставинам п. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 213 КПК України (в редакції 1960 року), так як всі пункти обвинувачення були надумані.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4 вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які ним були надані та не звернув уваги на те, що позовні вимоги були уточнені з посиланням на підстави позовних вимог, передбачених ч.1 ст. 1167, ст. 1172, ч.6 ст. 1176 ЦК України.

Таким чином, в результаті умисної, незаконної бездіяльності прокуратури по не належному здійсненню нагляду за умовами його, як невинного та тяжко хворого, тримання під вартою в СІЗО, йому не була надана необхідна медична допомога та не була проведена реконструктивна операція, що призвело до спричинення йому глибоких та тривалих моральних, психологічних та фізичних страждань, тривалого погіршенню умов життя, розірванням відносин із багатьма людьми и потребує від нього значних зусиль для покращення фізичного, морального та психологічного стану.

У звязку із незаконною бездіяльністю відповідача, він відчував сильне почуття страху за себе, відчував відчай та безпорадність перед допущеним свавілля зі сторони прокуратури, тривалий час страждав та продовжує страждати від незаконних дій та бездіяльності відповідача, що до цього часу спричиняє йому тривалих, глибоких моральних та фізичних страждань.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи і надані представником позивача нові докази, обговоривши викладені представником відповідача доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно зі ст. 55 Конституції України та ч. 1. ст. 3 ЦПК України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Апеляційного суду Харківської області, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту протиправності поведінки відповідача, наявності вини в його діяннях, наявності причинно-наслідкового їх звязку з моральними стражданням позивача, що передбачено як обовязковою умовою підстав застосування ст. ст. 23, 1167, ч. 6 ст. 1176 ЦК України.

Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що Жовтневим районним судом м. Полтави від 26.11.2010 року було розглянуто подання старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області про обрання міри запобіжного заходу утримання під вартою у відношенні ОСОБА_3, за результатами розгляду якого було вирішено обрати міру запобіжного заходу утримання під вартою у відношенні і у звязку з чим ОСОБА_3 був поміщений в слідчий ізолятор м. Полтава для утримання. (а.с.14-16)

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Полтави від 14 січня 2011 року розглянуто подання старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області про продовження строків тримання під вартою до чотирьох місяців обвинуваченому ОСОБА_3, де задоволено клопотання слідчого (а.с. 17-19).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2011 року постанову Жовтневого районного суду м. Полтави від 14 січня 2011 року скасовано, а матеріали справи з поданням слідчого направлено до того ж суду на новий розгляд іншим суддею (а.с. 20-21).

Постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області майора міліції ОСОБА_6 від 21 липня 2011 року, було закрито кримінальну справу №10231067 відносно ОСОБА_3, у звязку з відсутністю в його діях ознак злочинів, передбачених ст. 190 та ст. 358 КК України. (а.с. 7-13)

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК України.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За змістом ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний звязок між протиправною дією та негативним наслідками.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Пунктом 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України розяснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п. 9 вказаної постанови Пленуму Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

В ході розгляду даної справи не встановлені складові цивільного правопорушення: порушення прав позивача протиправними діями та бездіяльністю прокуратури Полтавської області, наявність вини в їх діях та безпосередній причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками, що підтверджує безпідставність його вимог про відшкодування моральної шкоди.

За таких підстав, суд першої інстанції правильно виходив з того, що законних підстав для відшкодування на користь позивача ОСОБА_3 моральної шкоди немає.

Доводи ОСОБА_3 в позовній заяві та в апеляційній скарзі на те, що дії та бездіяльність прокуратури по не належному здійсненню нагляду за умовами його тримання під вартою в СІЗО, призвели до того, що йому не була надана необхідна медична допомога та не була проведена реконструктивна операція, що спричинило йому глибоких та тривалих моральних, психологічних та фізичних страждань, тривалого погіршенню умов життя, розірванням відносин із багатьма людьми і потребує від нього значних зусиль для покращення фізичного, морального та психологічного стану, не приймаються до уваги за таких підстав.

ОСОБА_3 посилається на те, що у звязку з тим, що йому не було надане належне медичне обслуговування в подальшому його стан погіршився.

З наявної в матеріалах справи відповіді начальника Полтавського слідчого ізолятора ОСОБА_7 від 02.12.2010 року вбачається, що ОСОБА_3 перебував на диспансерному обліку в медчастині установи та отримував стаціонарне лікування з приводу захворювання у формі раку сигмовидної кишки після операції Гартмана (08.10.2010 року), а також фахівцями МОЗ рекомендована реконструктивне оперативне втручання, яке можливо провести в умовах спеціалізованого онкологічного відділення.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4, утримуючись в умовах Полтавського слідчого ізолятора, отримував стаціонарне лікування відповідно до свого стану здоровя та специфіки хвороби.

Відповідно до довідки начальника Полтавського слідчого ізолятора полковника внутрішньо служби ОСОБА_7, вбачається, що ОСОБА_3 за час утримання в Полтавському слідчому ізоляторі в період з 26.11.2010 року по 26.01.2011 року не звертався до адміністрації слідчого ізолятора з скаргами та заявами щодо неналежних умов тримання та ненадання своєчасної необхідної медичної допомоги.

Крім того, як вбачається з виписки з історії хвороби № 73403 від 20.09.2010 року, ОСОБА_3 було рекомендовано дотримання дієти, гігієнічний догляд за сигмо стомою, контроль онколога 1 раз на три місяці та оперативне лікування з приводу реконструкції сигмовидної кишки не раніше лютого 2011 року, тобто проведення повторної операції було зумовлено станом ОСОБА_3 ще до того, як постановою Жовтневого районного суду м. Полтави від 26.11.2010 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

ОСОБА_3 не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями заподіювача та шкодою, на які посилається позивач, ним не надано доказів того, що вказані ним моральні страждання виникли внаслідок дій відповідача, а також не доведено незаконності цих дій.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не свідчать про наявність передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.С. Кіпенко

ОСОБА_2