АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________ Провадження : 22ц/790/525/16 Головуючий 1-ї інстанції - Крівцов Д.А.
Справа № 2-643/7023/14 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : земельне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Бобровського В.В.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, третя особа - Харківська міська рада про встановлення земельного сервітуту; зустрічним позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про зобов'язання вчинити певні дії та утриматись від вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про встановлення постійного безоплатного сервітуту на частину земельної ділянки, яка межує з будівлею А2-1 по АДРЕСА_1, яка виділена у користування відповідачам, а також - з метою використання земельного сервітуту надання позивачам право встановлення будівельних риштувань та складання будівельних матеріалів для ремонту будівель та споруд.

В обґрунтування позову посилався на те, що сторони по справі є співвласниками домоволодіння за вказаною вище адресою.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2011 року визначено порядок користування земельною ділянкою та виділено у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_6 28/100 частин земельної ділянки, у користування ОСОБА_8 - 22/100 частин земельної ділянки, у користування ОСОБА_9, ОСОБА_5 -1/2 частину цієї ділянки з роз'ясненням, що визначення меж розподілу ділянок необхідно провести згідно з витягом висновку судової експертизи по 1-му варіанту, відповідно якого межа між частиною земельної ділянки, виділеної у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та частиною земельної ділянки, виділеною у користування відповідачам, проходить понад стіною будівлі літ. А2-1, що належить позивачам.

При визначенні меж користування земельними ділянками між сторонами, було порушено вимоги державних стандартів, що позбавляє можливості позивачів обслуговувати свою будівлю.

В свою чергу, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду із зустрічним з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якому просив зобов'язати їх за власний рахунок здійснити перебудову у відповідності до державних норм і будівельних правил двоповерхової житлової прибудови літ. А2-1 до житлового будинку літ. А-1, яка розташована на межі земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вздовж всієї її довжини повз сарай літ. Р та погріб літ. Г у домоволодіння по АДРЕСА_1 шляхом часткового демонтажу зовнішньої стіни житлової прибудови літ. А2-1, яка межує з земельною ділянкою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вздовж всієї її довжини на відстань не менше 1 метра від краю суміжної земельної ділянки і влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі перебудованої прибудови літ. А2-1 та карнизів будівлі на територію суміжних земельних ділянок. У випадку неможливості здійснити відповідну перебудову, зобов'язати відповідачів за зустрічним позовом за власний рахунок здійснити демонтаж зазначеної прибудови та не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що житлова прибудова літ. А2-1, яка знаходиться у користуванні позивачів за первісним позовом є самочинним будівництвом, яка розміщена з порушенням встановлених норм та правил будівництва, норм інсоляції та освітленості.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року в задоволенні первісного позову та зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія відповідно положень ст..308 ЦПК України, вирішила апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення районного суду залишити без зміни, виходячи з наступного.

За правилом ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, які не підлягають доказуванню.

Колегією суддів за клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 призначалась судова будівельно-технічна експертиза, проте клопотання експерта про надання технічного паспорту на спірний будинок, проектної документації на прибудову літ.А2-1 по АДРЕСА_1 представником ОСОБА_1 залишене без задоволення, у зв'язку з чим ця обставина є підставою, що унеможливлює проведення експертизи.

Крім того, як пояснив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вартість експертизи складає більше 9 тисяч гривень, які вони не сплатили.

Суд, за нормою ч.1 ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості вважається самочинним будівництвом за наявності однієї з наведених умов:

- земельна ділянка не відведена для цієї мети;

- немає належного дозволу на будівництво чи затвердженого належним чином проекту;

- під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом ч. ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат.

За змістом вказаної статті в поєднанні з положеннями ст..ст. 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими позовами можуть бути відповідний орган державної влади або місцевого самоврядування та інші особи, право яких порушено.

Розглядом справи встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.09.2011 року визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, та виділено в користування ОСОБА_1, ОСОБА_6 на належні їм 28/100 частин земельну ділянку площею 254 кв.м.; виділено в користування ОСОБА_8 на належні їй 22/100 частин земельну ділянку площею 200 кв.м.; виділено в користування ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_11 на належну їм 1/2 частину земельну ділянку площею 453 кв.м. (а.с.8-11 т.1).

Як вбачається із висновків судової будівельно-технічної експертизи № 3958, а також пояснень представників сторін, межа розподілу земельних ділянок, що надані в користування сторонам по справі, згідно вказаних вище судових рішень проходить в тому числі по стіні прибудови літ. А2-1 (а.с.12-13 т.1).

Спір між співвласниками відносно користування спільним майном був неодноразовим предметом розгляду судовими інстанціями.

Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Судом першої інстанції встановлено, та не заперечується сторонами у справі, що прибудова літ. А2-1 є об'єктом самочинного будівництва.

Згідно технічного звіту про стан будівельних конструкцій та можливість здійснення переобладнання житлової прибудови літ. А2-1, що розташована по АДРЕСА_1, який виконаний ПП Спецбудпроект-1 в 2015 році прибудова літ. А2-1 побудована з порушенням будівельних норм. За результатами проведеного дослідження зроблено висновок, що житлова прибудова літ. А2-1 є капітальною спорудою, яку неможливо переобладнати відповідно до існуючих норм та правил, а саме перенести в глибину споруди літ. А2-1 на 1 метр несущу стіну, розташовану з боку сараю літ. Р та льоху літ. Г вздовж всієї її довжини по межі суміжної земельної ділянки. В зв'язку з наведеним, необхідно виконати демонтаж двоповерхової житлової прибудови літ. А2-1 та в подальшому всі будівлі та споруди розташовувати відповідно до будівельних норм, тобто на відстані не менше 1 м. від межі ділянки (а.с.54-64 т.2).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно роз'яснень, викладених в п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів, а тому чинне законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку..

Судом також встановлено, що визначення меж користування суміжних земельних ділянок сторін по справі було здійснено вже після будівництва прибудови літ. А2-1, оскільки вказане будівництво було здійснено в 2004 році, а межі користування земельних ділянок встановлено згідно рішення суду від 2011 року та ухвали від 2012 року.

При вирішенні зустрічного позову суд обґрунтовано виходив з вимог ст. 376 ЦК України, якою передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Як вбачається з роз'яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року, відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

З огляду на зазначене, суд дійшов правильного висновку про те, що позивач за зустрічним позовом відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України повинен довести як факт порушення його прав у зв'язку із самочинним будівництвом прибудови літ. А2-1, так і наявність або відсутність можливості проведення відповідної перебудови вказаної будівлі.

Наданий позивачем за зустрічним позовом вказаний вище Технічний звіт, в розділі Результати дослідження містить лише узагальнені дані відносно того, що попадання атмосферних опадів з покрівлі прибудови літ. А2-1 на сусідню ділянку призводить до руйнування фундаменту під квартирою 1; двоповерхова прибудова літ. А2-1 створює додатковий тиск на фундаменти, що, в свою чергу, призводить до просадки сараю літ. Р з льохом літ. Г; відстань від прибудови літ. А2-1 до сараю літ. Р складає 0,8 м., що утруднює використання та утримання частини земельної ділянки, що знаходиться за сараєм літ. Р з льохом літ. Г, також безпосередньо сараю літ. Р з льохом літ. Г; в сукупності зазначені фактори вже призвели до часткового руйнування цих споруд; в результаті розбудови прибудови літ. А2-1 в 2004 році порушені норми інсоляції квартири 1.

Проте будь-яких даних відносно того, яким чином та на підставі яких даних виконавцем Технічного звіту отримано вказані вище результати, Технічний звіт не містить. Так, Технічний звіт не містить даних відносно розміру тиску на фундамент, який здійснює прибудова літ. А2-1, відмітки просадки сараю літ. Р з льохом літ. Г відносно поверхні землі, даних щодо конкретних руйнувань сараю літ. Р з льохом літ. Г. Крім того, технічний звіт не містить даних щодо фактичної інсоляції квартири 1 та співвідношення фактичної інсоляції з нормативною.

Тому суд обґрунтовано не визнав вказаний вище Технічний звіт допустимим доказом, яким можуть підтверджуватись обставини, на які позивач за зустрічним позовом посилався як на підставу позовних вимог та яким позивач за зустрічним позовом обґрунтовував порушення його прав та наявність підстав для демонтажу прибудови літ. А2-1.

Оскільки позивачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що будівля літ. А2-1 побудована з істотним порушенням вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, що в свою чергу порушує права та законні інтереси позивача за зустрічним позовом суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу у відповідності до вимог ст.. 11 ЦПК України, в межах заявлених позивачами вимог і на підставі доказів, наданих учасниками процесу, правильно встановив фактичні обставини справи та визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами, та законом, що їх регулює. Виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, ухвалив рішення таке, що відповідає вимогам ст.. ст. 213, 214 ЦПК України.

За вимогами с. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія вважає, що позивачами у справі на виконання цього закону не надано належних та допустимих, у розумінні ст..ст. 58, 59 ЦПК України, доказів, які б підтвердили факт порушення прав, свобод чи інтересів, не надано таких доказів і на підтвердження істотного порушення будівельних норм і правил чи порушення прав інших осіб.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судова колегія підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни рішення суду не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді