АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 752/3292/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Новак А.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Соколової В.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу про стягнення завдатку, пені, суму встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від прострочення суми,-

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, про стягнення завдатку, пені, суми встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд 1-ї інстанції виходив з того, що правових підстав для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, положень ст.570 ЦК України немає, оскільки за усним договором доручення, укладеним між сторонами, ОСОБА_4 не можна вважати боржником, а ОСОБА_3 - кредитором. Проте, такі висновки суду 1-ї інстанції не узгоджуються з приписами чинного законодавства України та обставинами справи. Зазначає, що між ним та ОСОБА_4 було укладено усний договір доручення, відповідно до умов якого, він уповноважив ОСОБА_4 придбати за кордоном на його ім'я автомобіль та здійснити його реєстрацію в органах Державтоінспекції. З метою виконання даного договору доручення він передав ОСОБА_4 завдаток в сумі 13000 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою. Проте, відповідач свої зобов'язання за договором доручення не виконав та у добровільному порядку суму завдатку йому не повернув. Суд 1-ї інстанції проігнорував дані обставини справи та ухвалив незаконне рішення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, а тому, колегія судів вважає можливим слухати справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 08.09.2014 року ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адамською Оленою Михайлівною, реєстровий номер №1372. Даною довіреністю ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 купити на його ім'я за ціною, на умовах за його розсудом, за кордоном автомобіль будь-якої марки та моделі, перегати його на територію України, зареєструвати його в органах Державтоінспекції, а також бути його представником в органах нотаріату, комісійних магазинах, органах Державтоінспекції, та інших підприємствах, установах та організаціях, митних органах, з вирішенням усіх питань, що стосується купівлі автомобіля.

Цього ж дня, 08.09.2014 року ОСОБА_4 було написано розписку, якою він засвідчив, що «взяв завдаток за пригон автомобіля у ОСОБА_3 в сумі 13000 грн. На протязі 30 днів зобов'язуюсь повернути всю вказану суму в розмірі 13000 грн.».

Проте, ОСОБА_4 свої зобов'язання не виконав, не придбав за кордоном на ім'я позивача автомобіль, не здійснив його реєстрацію в органах Державтоінспекції та в добровільному порядку грошові кошти в сумі 13000 грн. позивачу не повернув.

24 січня 2015 року ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 було надіслано претензію про повернення суми авансу в розмірі 13000 грн. в готівковій формі на розрахунковий рахунок відкритий в установі Приватбанку.

24 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернуся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь суму завдатку в подвійному розмірі в сумі 26 000 грн., пеню в розмірі 4519,01 грн., інфляційні втрати в сумі 12925,68 грн., відсотки за користування грошовими коштами в сумі 713,75 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення завдатку, пені, суми встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від прострочення суми, суд 1-ї інстанції виходив з того, що правових підстав для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами положень ст.570 ЦК України немає, оскільки за усним договором доручення, укладеним між сторонами, ОСОБА_4 не можна вважати боржником, а ОСОБА_3 - кредитором, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Проте, з такими висновками суду 1-ї інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Відповідно до ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

У відповідності до ст.1004 ЦК України повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

З наявних в матеріалах справи доказів чітко вбачається, що ОСОБА_4, згідно з виданою йому ОСОБА_3 нотаріально посвідченою довіреністю від 08.09.2014 року, мав купити на ім'я позивача за кордоном автомобіль будь-якої марки та моделі, перегнати його на територію України, зареєструвати його в органах Державтоінспекції. Досліджена судом розписка від 08.09.2014 року свідчить про те, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_4грошові кошти в розмірі 13000 грн., для виконання останнім умов договору доручення.

Повірений, згідно ст.1006 ЦК України, зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Проте, ОСОБА_4 умови договору доручення не виконав та отримані на виконання договору доручення кошти в сумі 13000 грн. ОСОБА_3 не повернув.

З урахуванням встановлених обставин справи та положень закону, колегія суддів приходить до висновку, що передані ОСОБА_3ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 13000 грн. підлягають поверненню саме в тому розмірі, в якому були передані.

Колегія суддів також вважає, що правові підстави для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пені в розмірі 4519,01 грн., інфляційних втрат в сумі 12925,68 грн., відсотків за користування грошовими коштами в сумі 713,75 грн. відсутні, оскільки правовідносини, які виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 базуються виключно на правовідносинах, що випливають з договору доручення, які в силу вимог закону, не є грошовим зобов'язанням, в якому грошові знаки використовуються в якості засобу погашення грошового боргу, а тому грошові кошти передані за договором доручення повертаються в тому ж розмірі, в якому надавалися, без застосування штрафних санкцій та сплати відсотків.

Твердження позивача про те, що грошові кошти в сумі 13000 грн. передані ним ОСОБА_4 є завдатком, а тому підлягають стягненню в подвійному розмірі, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.1 ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає способом платежу, способом забезпечення виконання зобов'язання обома його сторонами, а також доказом факту укладення договору.

З системного аналізу вказаної норми права вбачається, що завдаток сплачується видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів.

Судом достовірно встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір доручення, який за своєю суттю має особисто-довірчий характер взаємовідносин і сторонами за даним договором є повірений і довіритель, а не кредитор та боржник. Крім того, з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, що у правовідносинах, які виникли між сторонами ОСОБА_4 має сплатити на користь ОСОБА_3 грошові кошти у рахунок погашення платежів на підставі існуючих зобов'язань.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 13000 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

У зв'язку з наведеним, на підставі ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 243, 60 грн.

Керуючись ст.ст. 1000, 1003, 1004, 1006 ЦК України, ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошові кошти в розмірі 13000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: