Справа № 307/1705/16-ц
Провадження № 2/307/1023/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 вересня 2016 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Ніточко В.В., при секретарі Фера В.В., з участю позивача ОСОБА_1, її представника адвоката ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5, представника Нересницької сільської ради ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Нересницької сільської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та Нересницької сільської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Нересницької сільської ради від 21 квітня 1997 року її батьку ОСОБА_7 було передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку, в якому він проживав, земельну ділянку по вул. Крички, 35 (старий номер 33), в с. Нересниця, площею 0,36 га. Батько державний акт про право власності на цю земельну ділянку так і не отримав, оскільки договором від 8 лютого 2002 року названий будинок подарував їй, а Нересницька сільська рада рішенням №104 перезакріпила дану земельну ділянку за нею, а рішенням №109 передала їй цю ділянку, реальна площа якої, після точного обміру в процесі підготовки рішення складала 0,38 га, у приватну власність. В звязку з одруженням, по 2008 рік, вона проживала в м. Тячів і тимчасово реально не обробляла ділянку, внаслідок чого, з її дозволу її косили відповідач ОСОБА_3 та їх сестра ОСОБА_8. Приблизно в 2005 році відповідач ОСОБА_3 самовільно переніс в глибину її ділянки стару, ще батьком встановлену огорожу між їхніми земельними ділянками, чим по суті самовільно захопив частину її ділянки, площею біля 0,13 га. Оскільки, в той час, вона тимчасово не обробляла земельну ділянку, а після повернення обробляла лише частину, то відповідач продовжував косити і самовільно огороджену частину земельної ділянки та обіцяв повернути огорожу на місце. Однак, в травні 2014 року, після його категоричної відмови повернути захоплену частину ділянки, вона звернулася в сільську раду з заявою від 5 травня 2014 року, в задоволенні якої протоколом земельної комісії від 2 червня та рішенням сільради про його затвердження від 20 червня 2014 року по суті було відмовлено. В травні 2015 року вона дізналася, що відповідач вже приватизував земельну ділянку, а потім їй також стало відомо, що сільська рада ще 15 серпня 2014 року прийняла рішення №1001 про надання відповідачу ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою про передачу земельної ділянки разом з частиною захопленої від неї, загальною площею 0,25 га, а рішенням №1136 від 2015 року затвердила цей проект, на підставі чого відповідачу ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на всю земельну ділянку від 28 лютого 2015 року за індексним номером 34315387 та присвоєно земельній ділянці кадастровий №:04:05:0239 і внесено в державний реєстр речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 44. Вважає, що про незаконність приватизації свідчить її таємний характер, оскільки вона не знала про приватизацію, їй навіть не пропонували підписати акт погодження меж, а склали по суті фіктивний протокол земельної комісії від 25 вересня, який затвердили рішенням сільської ради від 26 вересня 2014 року. Також, в травні 2016 року вона дізналася, що сільською радою було прийнято також рішення №239, яким ще 16 вересня 2005 року цю самовільно захоплену частину її земельної ділянки, площею 0,10 га (а фактично захоплено 013 га), ніби-то за її згодою, перезакріплено за дружиною відповідача ОСОБА_5. Тобто, всі три вищенаведені рішення сільської ради прийняті в інтересах відповідача ОСОБА_3, з суттєвим порушенням вимог закону, внаслідок чого видане на їх підставі свідоцтво про право власності на земельну ділянку підлягає визнанню не дійсним, оскільки із вищеназваних документів однозначно вбачається, що на момент самовільного захоплення і прийняття названих рішень сільської ради, частина земельної ділянки площею 0,13 знаходилась в її законному користуванні, і перезакріплення цієї частини ділянки за дружиною відповідача було незаконним, так як вона не давала згоди на подібне перезакріплення, і не знала про сам факт такого перезакріплення.

Просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 лютого 2015 року, видане ОСОБА_3 за індексним номером 34315387 на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :04:0050239, площею 0,25 га, по вул. В.Крички, 36, в с. Нересниця, та віднести на відповідача ОСОБА_3 всі витрати по справі.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та його представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечили.

Представники Нересницької сільської ради ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечили, оскільки вважа ють, що він є безпідставним.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини та матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 08 лютого 2002 року, ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Нересниця, вул. В. Крички, 33, Тячівського району (а.с.6).

Із рішення Нересницької сільської ради від 21 квітня 1997 року вбачається, що ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,36 га, по вул. В. Крички, 33 (а.с.7).

Згідно рішення Нересницької сільської ради від 31 липня 2003 року №104, за ОСОБА_1 перезакріплено земельну ділянку, розміром 0,38 га, по вул. В. Крички, 33, згідно договору дарування житлового будинку та письмової згоди батька (а.с.9).

Із рішення Нересницької сільської ради від 31 липня 2003 року №109 вбачається, що ОСОБА_1 надано у приватну власність земельну ділянку по вул. В. Крички, 35, розміром 0,38 га (а.с.8).

Згідно рішення Нересницької сільської ради від 16 вересня 2005 року №239, за ОСОБА_5 перезакріплено земельну ділянку, розміром 0,10 га, по вул. В. Крички, 36, по згоді ОСОБА_1 (а.с.10).

Із рішення Нересницької сільської ради від 15 серпня 2014 року № 1001 вбачається, що ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Нересниця, вул. В. Крички, 36, площею 0,25 га. (а.с.14-15).

Згідно рішення Нересницької сільської ради від 26 вересня 2014 року №1038 затверджено протокол № 28 від 25 вересня 2014 року постійної комісії з питань охорони навколишнього середовища, раціонального використання природних ресурсів та рекреації, та з питань агропромислового комплексу, земельних ресурсів та розвитку села, яким було погоджено межі земельних ділянок між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.16).

Із рішення Нересницької сільської ради від 15 січня 2015 року №1136 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність" вбачається, що ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,25 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Нересниця по вул. В. Крички, 36. Цим же рішенням ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,25 га, в с. Новоселиця по вул. В. Крички, 36, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:005:0239 (а.с.19).

Згідно свідоцтва про право власності, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,25 га, в с. Новоселиця по вул. В. Крички, 36, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:005:0239 (а.с.21).

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснили, що їх батько ОСОБА_7 подарував свій житловий будинок № 35 (33) по вул. В. Крички в с. Нересниця дочці ОСОБА_1. За будинком була закріплена земельна ділянка, площею 0,36 га, частину якої почергово косили ОСОБА_8 та ОСОБА_3. Однак, ОСОБА_3 самовільно захопив частину даної земельної ділянки, що належала ОСОБА_1, відгородив її та виготовив на неї правовстановлюючі документи.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.ст. 10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 1 ст. 126 ЗК України, в редакції, яка була чинною на момент отримання ОСОБА_3 оскаржуваного свідоцтва про право власності на землю, встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції, яка була чинною на момент отримання ОСОБА_3 оскаржуваного свідоцтва про право власності на землю, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, свідоцтво про право власності на земельну ділянку не є актом, який встановлює, змінює чи припиняє права та обовязки, а є похідним від рішення Нересницької сільської ради від 15 січня 2016 року № 1136 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність", яке є чинним та у визначеному ст. 155 ЗК України порядку не визнано недійсним.

У висновках Верховного суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, зазначено, що ст.ст.116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Свідоцтво (державний акт) про право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі свідоцтва безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-92цс13; від 23 жовтня 2013 р. у справі № 6-93цс13).

Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 31 жовтня 2012 року по справі № 6-53цс12, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку ( ст. 116 ЗК України).

За змістом ст. 152 ЗК України визнання недійсним свідоцтва про право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено зазначеною нормою.

Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що в позовній вимозі позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 19, 41 Конституції України, ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 16, 21, 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 125, 126, 152, 155 ЗК України 2001 року (в редакції на час видачі оспорюваного свідоцтва), ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції на час видачі оспорюваного свідоцтва), ст.ст. 3, 4, 10, 11, 58-60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Нересницької сільської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ніточко В.В.