Ухвала

іменем україни

07 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 році ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 04 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 38 000 доларів США зі сплатою процентів за плаваючою процентною ставкою на строк до 03 грудня 2031 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ним та банком 04 грудня 2007 року укладено договір поруки.

Зазначав, що у подальшому, без його згоди як поручителя, між банком та позичальником укладено додаткові договори № 1 від 14 січня 2009 року та № 2 від 10 лютого 2009 року до кредитного договору, за якими змінено розмір процентів, оскільки банком введено додатково плаваючу процентну ставку, внесено зміни в умови відповідальності позичальника, чим збільшено обсяг його відповідальності.

20 липня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 04 грудня 2007 року.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просив суд на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України визнати поруку припиненою.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_3, що виникла на підставі договору поруки від 04 грудня 2007 року, за кредитним договором від 04 грудня 2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив з того, що з підписанням договору поруки сторони погодилися з його умовами, зокрема, про зміну зобов'язання без згоди поручителя, тому підстави для визнання поруки припиненою відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відбулась зміна кредитного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, тому існують підстави для визнання припиненою поруки, якою забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 04 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 38 000 доларів США на строк до 03 грудня 2031 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 04 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки.

20 липня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 04 грудня 2007 року.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, укладаючи договір поруки від 04 грудня 2007 року сторони у письмовій формі досягли згоди щодо усіх істотних умов даного договору.

Згідно з п. 2.1. договору поруки за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі.

У п. 2.2. договору поруки встановлено, що на дату укладення цього договору розмір боргових зобов'язань, забезпечених порукою становить 38 тис. доларів США. Порукою забезпечені боргові зобов'язання, в разі зміни їх суми, відповідно до п. 2.1. цього договору.

При цьому, укладаючи (підписуючи) договір поруки ОСОБА_3 підтвердив, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст (п. 2.3. договору поруки).

Судом установлено, що між банком та позичальником до кредитного договору укладено додаткові договори № 1 від 14 січня 2009 року та № 2 від 10 лютого 2009 року, за умовами яких у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань, встановлених умовами цього додаткового договору (а в додатковій угоді № 2 - встановлених пп. 2.1.5, 2.1.6), фіксований відсоток підвищується на 4 %.

Разом з тим процентна ставка у розмірі 4 %, на яку збільшувався платіж за процентами, передбачена й умовами кредитного договору (п. 1.4.1.5.1.).

Проте апеляційний суд зазначене не врахував та не перевірив, що процентну ставку було підвищено за порушення умов кредитного договору, а не з інших підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2012 року № 6-73цс12, від 17 лютого 2016 року № 6‑3176цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд не перевірив, чи вносились до кредитного договору будь-які зміни, про внесення яких кредитор був зобов'язаний повідомити та отримати згоду від поручителя.

У ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 04 грудня 2007 року у розмірі 556 009 грн 36 коп.

При розгляді справи про стягнення заборгованості за кредитним договором вирішувалось питання стосовно збільшення обсягу відповідальності за кредитом і апеляційний суд встановив, що банк до позичальника ОСОБА_4 вимоги про збільшення процентної ставки не заявляв.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

З огляду на визначений ст. 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також на зміст ст. ст. 553, 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором та відмову в задоволенні позову поручителя про визнання недійсним договору поруки, в якому судом розглядалося питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно враховувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-2017цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши зазначені обставини, правильно встановив характер правовідносин між сторонами та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року скасувати, рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

І.М. Фаловська