Справа № 361/2296/15-ц Головуючий у І інстанції Шинкар А. О.
Провадження № 22-ц/780/2571/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 56 17.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

17 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Ігнатченко Н.В., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання частково недійсним договору фінансового лізингу, його розірвання та стягнення сплачених коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу № 000907, укладеного 20 лютого 2015 року між нею і ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», розірвати вказаний договір, стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти в сумі 16 829 грн. та комісію за прийом платежів у сумі 117 грн. 80 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб марки «Jinma 264ER», зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Відповідач в усній формі роз'яснив позивачу про необхідність спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 16 829 грн., після чого буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивач сплатила 16 829 грн. на рахунок відповідача. Однак, ОСОБА_2 не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, так як позивач вважала, що це часткова оплата вартості предмету лізингу. ОСОБА_2 не мала можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як відповідач завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав підписати договір швидше, мотивуючи тим, що його чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Після детального ознайомлення з умовами договору, позивач зрозуміла, що сплачені кошти їй не повернуть, можливість розірвати цей договір відсутня, оскільки у договорі немає положень щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням її прав як споживача. Позивач вважає, що умови договору, укладеного між нею та відповідачем є несправедливими умовами договору, так як надають можливість продавцю (виконавцю) не повертати сплачені споживачем кошти у разі розірвання договору, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, суперечать вимогам чинного законодавства, порушують принципи добросовісності і справедливості. Під час переговорів позивача було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним п. 12.1 договору № 000907 фінансового лізингу, укладеного 20 лютого 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» і ОСОБА_2 Розірвано договір № 000907 фінансового лізингу, укладений 20 лютого 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» і ОСОБА_2. Стягнуто із ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 16 829 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач була ознайомлена з усіма істотними умовами договору. Включення до договору положень, які передбачають штрафні санкції, не забороняється чинним законодавством. Факт укладення договору не заперечується сторонами, а факт неможливості виконання договору позивачем судом не встановлено. Згідно умов договору сторони погодили можливість зміни вартості предмету лізингу. На момент підписання договору позивач не визначив його несправедливим та неприйнятним для себе. ОСОБА_2 в силу ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» мала можливість скористатися правом подати заяву про зміну умов договору або виключення штрафних санкцій за розірвання договору. Наявність у договорі адміністративного платежу не суперечить вимогам закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір № 000907 фінансового лізингу.

Згідно п. 1.1 вказаного договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки «Jinma 264ER».

Відповідно до п. 1.3 договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 1.7 договору лізингу, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів, з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

У преамбулі договору лізингу визначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Із додатку № 1 до договору лізингу вбачається, що адміністративний платіж становить 10 % вартості предмета лізингу та складає 611,96 доларів США за курсом долара США на дату підписання договору (1 долар США = 27,50 грн.), що становить 16 829 грн.

20 лютого 2015 року ОСОБА_2 сплатила на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» кошти у сумі 16 829 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу, укладений 20 лютого 2015 року містить несправедливі умови, а тому п. 12.1 цього договору підлягає визнанню недійсним, договір лізингу - розірванню, а сплачені позивачем за цим договором на рахунок відповідача кошти в розмірі 16 829 грн. підлягають стягненню з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою зазначений договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 року (справа №6-2766цс15).

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У пункті 12.1 договору лізингу зазначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

Оскільки договір фінансового лізингу від 20 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було, він є нікчемним, а отже визнання недійсним п.12.1 вказаного договору та повернення позивачу коштів, сплачених на виконання вказаного договору відповідає вимогам закону в силу вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України.

Задовольняючи позов в частині розірвання договору фінансового лізингу суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, чинним законодавством встановлено, що розірваним може бути договір, який є укладений з дотриманням вимог встановлених для нього чинним законодавством, але під час виконання договору стороною порушено його умови. Оскільки договір, укладений між сторонами, є нікчемним, так як, не дотримано нотаріальної форми, встановленої законом, він не породжує ніяких правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а тому недійсний договір не може бути розірваний.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 4 ст. 88 ЦПК України передбачено, що у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

ОСОБА_2 на момент пред'явлення позову була звільнена від сплати судового збору згідно п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, яка діяла на момент подачі позову), а відтак судовий збір, понесений ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» за подачу апеляційної скарги необхідно компенсувати за рахунок держави.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, сплачений ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» судовий збір необхідно компенсувати за рахунок держави, стягнувши з Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області на користь відповідача судовий збір у розмірі 267 грн. 96 коп. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року в частині розірвання договору фінансового лізингу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про розірвання договору фінансового лізингу відмовити.

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» cплачений ним за квитанцією №N14W53246 від 25 лютого 2016 року судовий збір у розмірі 267.96 грн. (двісті шістдесят сім гривень, 96 копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Кашперська Т.Ц.