АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/2-3060/2011 Головуючий в суді першої
Провадження №22-ц/774/227/К/16 інстанції - Мельник Ю.П.
Категорія №54 (1) Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

із секретарем - Євтодій К.С.,

за участю - представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача Циби Ірини Анатоліївни та Бикової Оксани Петрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Комунального позашкільного навчального закладу «Центр туризму, краєзнавства та екскурсій «Меридіан» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2011 року ОСОБА_5 звернулась до Комунального позашкільного навчального закладу «Центр туризму, краєзнавства та екскурсій «Меридіан» (далі -Центр «Меридіан») із позовом та просила суд визнати наказ директора Центру «Меридіан» від 20 вересня 2011 року «Про звільнення працівника закладу» незаконним, поновити її на роботі; стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що наказом від 20 вересня 2011 року її незаконно звільнено з посади педагога-організатора клубу школяра у зв'язку зі змінами у штатному розкладі та ліквідацією посади педагога-організатора згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки відповідно до проекту майбутнього штатного розкладу підліткового клубу «Юність», наведеного в наказі № 171, скорочення чисельності або штату працівників лише планувалось, але фактично одні посади замінялись іншими і загальна кількість штатних одиниць залишилась незмінною. Отже, вважала, що її попередили про звільнення у зв'язку з можливо майбутніми, а не дійсними змінами в штатному розписі. Крім того, видаючи наказ про її звільнення, директор Центру «Меридіан», у порушення норм законодавства щодо вивільнення працівників, зокрема ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», не погоджувала це питання із профкомом.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено (а.с. 122-124, 150-151).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_5 частково задоволено, рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2014 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 195).

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено (т. 2 а.с. 58 - 64).

В апеляційних скаргах позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_2 ставлять питання про скасування рішення суду та задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема на їх думку, суд не взяв до уваги, що фактично в Центрі «Меридіан» не було здійснено скорочення посади педагога-організатора, оскільки у штаті залишено 0,5 ставки педагога-організатора, яку не запропоновано позивачеві, та дійшов помилкового висновку про обов'язковість педагогічної освіти для педагога-організатора без категорії. Крім того, вважають, що суд не перевірив, у відповідності до п.19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці та чи дійсно працівник відмовилась від переведення на іншу, запропоновану їй, посаду, чи ознайомив відповідач працівника зі штатним розкладом та наявністю вільних посад на підприємстві, чи мала працівник переважне право на залишення на роботі у відповідності до ст. 42 КЗПП України. Також, на їх думку, судом не враховано відсутність належного звернення до профспілки щодо майбутнього вивільнення позивача у порядку ч. 2 ст. 49-4 КЗПП України, у зв'язку з чим не отримано згоди профспілки на проведення її звільнення. Крім того, зазначають, що наказ про звільнення не містить посилань на наявність змін у штатному розкладі, звернення до профкому та отримання відповіді від останнього на момент звільнення працівника.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 03 грудня 2001 року ОСОБА_5 була прийнята до Навчально-виховного закладу «Центр туризму, краєзнавства та екскурсій» на посаду педагога-організатора клубу школяра п. Дружба, 05 липня 2002 року переведена на посаду педагога-організатора в підлітковий клуб «Мрія», а 30 грудня 2008 року переведена педагогом-організатором підліткового клубу «Юність» (т. 2 а.с. 156 - 159).

Наказом директора Центру «Меридіан» від 7 червня 2011 року № 315 «Про зміну істотних умов праці» ОСОБА_5 попереджено про звільнення з роботи з 1 вересня 2011 року в зв'язку з ліквідацією посади педагога-організатора підліткового клубу. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці ОСОБА_5 запропоновано роботу прибиральника службових приміщень (а.с. 29).

Наказ доведено до відома позивача 08 червня 2011 року, про що свідчить акт про відмову ОСОБА_5 від ознайомлення із звільненням з посади та пропозицією іншої роботи (а.с. 29, 30).

09 червня 2011 року адміністрація звернулась до голови профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Центру «Меридіан» із клопотанням про надання згоди на звільнення ОСОБА_5 у зв'язку зі зміною штатного розпису (т. 2 а.с. 150).

З 12 липня 2011 року ОСОБА_5 перебувала в щорічній тарифній відпустці, під час якої захворіла та перебувала на лікарняному листі, часом виходу на роботу вважалося 20 вересня 2011 року.

12 вересня 2011 року адміністрація вдруге звернулась до голови профспілкового комітету із клопотанням про надання згоди на звільнення позивача (т. 2 а.с. 138).

20 вересня 2011 року профспілковий комітет Центру «Меридіан» повідомив адміністрацію про те, що не погоджує звільнення позивача, надавши пропозицію перевести її на посаду завідувача структурним підрозділом, а 21 вересня 2011 р. відмовив у наданні згоди на звільнення позивача (а. с. 35, 59, 219).

У цей же день ОСОБА_5 було запропоновано посаду сторожа, від якої позивач відмовилась, про що було складено акт від 20 вересня 2011 року (а.с. 31).

Наказом директора Центру «Меридіан» від 20 вересня 2011 року № 342 ОСОБА_5 звільнено з посади педагога-організатора клубу школяра з 20 вересня 2011 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням посади педагогів-організаторів клубу школяра за місцем мешкання (а.с. 32).

Листом від 11 липня 2011 року відповідач довів до відома Тернівського районного Центру зайнятості в м. Кривому Розі про наступне звільнення позивача (а.с. 34)

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 вважала своє звільнення з роботи незаконним та просила поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати їй моральну шкоду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що при звільнені позивача за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України роботодавцем дотримано вимог законодавства про працю щодо вивільнення працівників, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позовуОСОБА_5

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина 1 статті 42 КЗпП України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі перевірив доводи та заперечення сторін, з'ясував усі обставини справи, надав їм відповідну юридичну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі.

Як убачається із матеріалів справи, у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників.

Так, наказом Відділу освіти виконкому Тернівської районної у м. Кривому Розі ради від 20 травня 2011 року № 281 директорів позашкільних навчальних закладів зобов'язано переглянути мережу гуртків для роботи у 2011-2012 навчальному році у відповідності до запитів дітей та їх батьків, наданню додаткових освітніх послуг старшокласникам, а також переглянути штатні розписи позашкільних навчальних закладів відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 11 березня 2010 року № 202 (а.с. 76-77).

Наказом Центру «Меридіан» №171 від 30 травня 2011 року, виданим на підставі зазначеного наказу, штатний розписЦентру «Меридіан» приведено у відповідність до нормативно-правової бази, зокрема Рекомендацій щодо формування штатних розписів позашкільних навчальних закладів системи Міністерства освіти і науки України (розділ II) Закону України «Про позашкільну освіту», та з 01вересня 2011 року скорочено дві посади педагога-організатора клубів школяра за місцем мешкання, одну з яких займала ОСОБА_5, та замість них введено нові посади: завідувача структурно-відокремленого підрозділу в кількості 1,5 штатних одиниць і педагога-організатора в кількості 0,5 штатних одиниць (а.с. 8, 75, т. 2 а.с. 184 - 186, 191).

Адміністрація відповідача звернулась до профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Центру «Меридіан», членом якої була ОСОБА_5, з письмовим клопотанням про надання згоди на звільнення останньої в зв'язку зі зміною штатного розпису та запропонувала позивачу іншу роботу, на яку вона не погодилась.

Отримавши 20 вересня 2011 року повідомлення про відмову в наданні згоди на звільнення без обґрунтуванням мотивів незгоди, але із пропозицією перевести ОСОБА_5 на посаду завідувача структурним підрозділом, директор Центру «Меридіан» видала наказ від 20 вересня 2011 року № 342 про звільнення ОСОБА_5 з посади педагога-організатора клубу школяра з 20 вересня 2011 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням посади педагогів-організаторів клубу школяра за місцем мешкання (а.с. 32).

Встановивши, що звільнення позивача у зв'язку із скороченням чисельності дійсно мало місце і здійснено відповідачем із дотриманням норм законодавства, наданням до державної служби зайнятості звіту про заплановане вивільнення працівників та із запропонуванням позивачу іншої роботи, від якої вона відмовилась, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_5 на роботі.

При цьому судом виконано вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, якою було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_5 і скасовано рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2014 року з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 195).

Так, при новому розгляді справи суд першої інстанції з'ясував, що нову посаду педагога-організатора ОСОБА_5 не було запропоновано, оскільки позивач не відповідала їй за своєю спеціальністю та освітою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки посада педагога-організатора клуба школяра, яку займала ОСОБА_5, не є тотожною новій посаді педагога-організатора, 0,5 штатних одиниць якої введено до нового штатного розкладу, через відмінність кола посадових обов'язків та обов'язкової вимоги до претендента щодо наявності у нього вищої педагогічної освіти або іншої фахової освіти (а.с. 38 - 39, т. 2 а.с. 192 - 193).

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач за фахом є інженером фізиком-технологом і не має педагогічної освіти, а пропозиції відповідача про отримання педагогічної професії або набуття фахової освіти для роботи в закладі з туристсько-краєзнавчого напрямку ( інструктор пішохідного туризму, суддя туристичних змагань, екскурсовод та інше) з боку ОСОБА_5 були відхилені із посиланням на її пенсійний вік.

Через відсутність у позивача педагогічної або фахової освіти нова посада педагога-організатора, 0,5 штатних одиниць якої введено до штатного розкладу з 01 вересня 2011 року, позивачу не пропонувалась.

Також не пропонувалась їй посада завідувача структурно-відокремленого підрозділу, яка введена до штатного розкладу з 01 вересня 2011 року в кількості 1,5 штатних одиниць, оскільки обов'язковою вимогою цієї посади є наявність вищої педагогічної освіти, а за змістом ст.. 49-2 КЗпП України працівникові має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності такої - інша наявна робота, що й було запропоновано відповідачем.

Судом також встановлено відсутність переважного права на залишення позивача на роботі, оскільки єдина посада педагога-організатора клуба школяра, яку займала ОСОБА_5, була скорочена, а нова посада педагога-організатора, 0,5 штатних одиниць якої введено до штатного розкладу, не могла бути запропонована позивачу через відсутність у неї педагогічної освіти.

У зв'язку з цим доводи апеляційних скарг щодо відсутності доказів скорочення штату працівників, відсутності у директора повноважень змінювати штатний розклад, неврахування судом переважного права позивача на залишення на роботі є безпідставними.

Що стосується зауважень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 грудня 2014 року про неврахування судом того, що профспілковий комітет Центру «Меридіан» 20 вересня 2011 року не надав згоду на звільнення ОСОБА_5 з посади педагога-організатора у зв'язку з неможливістю розглянути це питання через відсутність обґрунтованого подання адміністрації про розірвання трудового договору з працівником, як це передбачено статтею 43 КЗпП України та статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», то судом першої інстанції встановлено, і апеляційним судом перевірено, наступне.

Як убачається із матеріалів справи та пояснень сторін, до складу профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Центру «Меридіан» входить 3 особи, його головою на час звільнення позивача була ОСОБА_6.

09 червня 2011 року та 12 вересня 2011 року повторно адміністрація звернулася до профспілкового комітету з письмовим клопотанням про надання згоди на звільнення ОСОБА_5 у зв'язку зі зміною штатного розпису (т. 2 а.с. 138, 150).

Статтею 43 КЗпП України на власника або уповноважений ним орган при розірванні трудового договору з підстав, передбаченою п. 1 ст. 40 КЗпП України, покладено обов'язок дотримання процедури такого звільнення шляхом звернення з поданням про розірвання трудового договору до виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник та отримання попередньої згоди цього органу на звільнення. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник, або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Стаття 39 Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності» зобов'язує профспілковий орган мотивувати відмову у наданні дозволу на звільнення працівника.

Законодавець передбачає, що під мотивованою відмовою профспілкового органу слід розуміти таку думку, яка ґрунтується на нормах чинного законодавства та ділових (професійних) якостях працівника.

Між тим, 20 вересня 2011 року профспілковий комітет Центру «Меридіан» повідомив адміністрацію про те, що не погоджує звільнення позивача, надавши пропозицію перевести її на посаду завідувача структурним підрозділом. Обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_5 рішення профспілкового органу не містить (а.с. 35).

Виходячи із наведених обставин, суд першої інстанції правильно визнав відмову профспілкової організації в наданні згоди не звільнення з роботи ОСОБА_5 за п.1 ст.40 КЗпП такою, що не має обґрунтування, зазначивши, що профспілкою не надано висновку щодо причин категоричної відмови в наданні згоди на її звільнення.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо незаконності звільнення позивача без згоди профспілки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 звільнено без порушення вимог діючого законодавства, оскільки профспілка, членом якої є позивач, у порушення ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про профспілки їх права та гарантії діяльності», свою відмову у дачі згоди на вільнення ОСОБА_5 жодним чином не обґрунтувала, а тому слід вважати, що згода на звільнення адміністрацією отримана.

Що ж стосується відмови у наданні згоди на звільнення позивача, підписаної членом профспілкового комітету ОСОБА_7В та наданої адміністрації 21 вересня 2011 року, в якій зазначено, що профспілковий комітет 20 вересня 2011 року не надав згоду на звільнення ОСОБА_5 з посади педагога-організатора у зв'язку з неможливістю розглянути це питання через відсутність обґрунтованого подання адміністрації про розірвання трудового договору з працівником (а. с. 59), то судом встановлено, що така відмова не має правового значення, оскільки надійшла після звільнення позивача, до того ж не відповідає дійсності.

Будучи допитаною в суді апеляційної інстанції в якості свідка, ОСОБА_7 пояснила колегії суддів, що письмове подання адміністрації щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_5 не надходило і засідання профспілкового комітету не проводилось, тому вона, як член профспілкового комітету, підписала такий документ і направила його адміністрації.

Між тим, голова профспілкового комітету ОСОБА_6, яка також допитана колегією суддів в якості свідка, пояснила, що на момент звільнення позивача профспілковий комітет складався з трьох осіб, у тому числі дочки позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_8, та її подруги ОСОБА_7, яка не мала права підписувати документи від імені профспілкового комітету. Директор Центру двічі надавала письмове клопотання про надання згоди на звільнення ОСОБА_5, неодноразово усно просила розглянути це питання, проте, враховуючи період літніх відпусток, засідання профспілкового комітету було проведено лише 20 вересня 2011 року та прийнято рішення про відмову у дачі згоди на звільнення ОСОБА_5, при цьому чернетку протоколу засідання писала дочка позивача ОСОБА_8 На підтвердження своїх пояснень ОСОБА_6 надала колегії суддів для огляду прошиту та пронумеровану Книгу протоколів засідань за період з 29 січня 2010 року по 28 вересня 2015 року, до якої вона власноруч внесла протокол засідання від 20 вересня 2011 року, оскільки секретар на засіданні профспілкового комітету не обирається.

З огляду на такі пояснення, а також наявність письмового подання адміністрації від 12 вересня 2011 року із підписом ОСОБА_6 про його отримання (т. 2 а.с. 138) та довідки про відсутність у профспілкового комітету на той момент власної печатки (т. 2 а.с. 144) , колегія суддів вважає неспроможними пояснення свідка ОСОБА_7 та відхиляє їх як доказ, а доводи апеляційних скарг стосовно відсутності належного звернення до профспілки щодо майбутнього вивільнення позивача та згоди профспілки на звільнення ОСОБА_5 вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Доводи апелянтів про те, що власник або уповноважений ним орган, а також суд не наділені правом надавати юридичну оцінку згоді профспілкового органу на звільнення чи відмову у ньому, не можуть бути взятими до уваги, оскільки правову позицію з цього питання Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України висловила при розгляді 1 липня 2015 року справи № 6-703цс15.

Зокрема, в ній зазначено, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Законодавство не розкриває зміст поняття «обгрунтованість» та «необгрунтованість» рішення, отже обгрунтованість повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обгрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обгрунтування незаконності звільнення працівника, або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обгрунтованість чи необгрунтованість рішення профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, суд уповноважений здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілки (яке відповідно до вимог статей 57, 212 Цивільного процесуального кодексу України є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення).

Також безпідставними є посилання апелянтів на те, що про майбутнє скорочення штату Центру «Меридіан» профспілка не була завчасно поінформована, оскільки судом установлено, що повідомлення про майбутнє звільнення позивача надано профспілковому комітету 09 червня 2011 року, тобто більш як за три місяці до звільнення, що узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України.

Не може погодитись колегія суддів і з доводами апеляційних скарг позивача та її представника щодо недійсності нового штатного розпису через не затвердження змін до нього та перевищення службових повноважень попередженням позивача про майбутнє звільнення за відсутності факту скорочення посади, оскільки судом установлено, що скорочення штату працівників Центру «Меридіан», у тому числі посади педагога-організатора клубу школяра, яку обіймала позивач, дійсно мало місце, саме такий штатний розклад, який надано відповідачем, затверджено та введено в дію з 01 вересня 2011 року, а попередження працівника про наступне звільнення не пізніше як за два місяця до наступного звільнення є обов'язком роботодавця, який відповідачем дотримано.

Необгрунтованими є й посилання апелянтів на безпідставність скорочення директором Центру «Меридіан» займаної позивачем посади педагога-організатора клуба школяра без категорії, оскільки КПНЗ «Центр туризму, краєзнавства та екскурсій «Меридіан» є позашкільним закладом, до складу якого не входять клуби за місцем мешкання, які відповідно до структури позашкільних закладів, визначеної статтею 5 Закону України «Про позашкільну освіту», займають окрему позицію в системі позашкільної освіти.

Також не можуть бути взятими до уваги доводи апеляційних скарг щодо необов'язковості наявності у педагога-організатора педагогічної освіти.

Так,судом установлено, що згідно з Положенням про дитячий (підлітковий) клуб профспілок, затвердженим постановою секретаріату Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 10 квітня 1986 року № 7-78, яка втратила свою чинність, клуби підлітків створювалися підприємствами при житлово-експлуатаційних конторах.

Метою діяльності таких клубів була організація дозвілля дітей (підлітків), тому працювати з дітьми могли різні фахівці, наявність педагогічної освіти не була обов'язковою.

Згідно з розпорядженням міського голови № 344-р від 19 серпня 1998 року «Про передачу приміщень» та наказом відділу світи Тернівського виконкому № 225 від 16 вересня 1998 року «Про прийняття клубів школяра» клуби школяра, які знаходились у віданні відділу освіти Тернівського виконкому, були передані на баланс Центру туризму, краєзнавства та екскурсій (а.с. 36).

В обов'язки педагога-організатора клубу за місцем мешкання входила якісна організація дозвілля дітей, тому при прийнятті позивача на роботу педагогом-організатором клубу школяра «Мрія», а згодом при переведенні на роботу педагога-організатора підліткового клубу «Юність», наявність педагогічної освіти не вимагалась. Згідно з Концепцією позашкільної освіти та виховання, затвердженою рішенням колегії Міністерства освіти України 25 грудня 1996 року, Протокол №16/3-8, сутність позашкільної освіти та виховання визначена як складова частина системи освіти України. Позашкільні заклади освіти організують навчально-виховний процес у різновікових і різностатевих учнівських об'єднаннях, використовують при цьому різноманітні форми і методи групової, індивідуальної і масової роботи; реалізують зміст позашкільної освіти та виховання впровадженням гнучких програм і навчальних планів відповідно до 3-х рівнів навчання (початкового, базового і вищого), що відрізняє ці типи закладів від інших соціокультурних і виховних структур.

Відповідно до ст.. 1 Закону України N 1841-III «Про позашкільну освіту» позашкільна освіта - сукупність знань, умінь та навичок, що отримують вихованці, учні і слухачі в позашкільних навчальних закладах у час, вільний від навчання в загальноосвітніх та інших навчальних закладах; позашкільний навчальний заклад - складова системи позашкільної освіти, яка надає знання, формуючи вміння та навички за інтересами, забезпечує потреби особистості у творчій самореалізації та інтелектуальний, духовний і фізичний розвиток, підготовку до активної професійної та громадської діяльності, створює умови для соціального захисту та організації змістовного дозвілля відповідно до здібностей, обдарувань та стану здоров'я вихованців, учнів і слухачів.

Згідно із ст.. 4 цього Закону позашкільна освіта є складовою системи безперервної освіти, визначеної Конституцією України, Законом України "Про освіту", цим Законом, і спрямована на розвиток здібностей та обдарувань вихованців, учнів і слухачів, задоволення їх інтересів, духовних запитів і потреб у професійному визначенні.

Статтею 54 Закону України № 1060-XII «Про освіту» передбачено, що педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов'язки. Педагогічну діяльність у навчальних закладах здійснюють педагогічні працівники,

Відповідно до ст.. 21 Закону України N 1841-III «Про позашкільну освіту» педагогічним працівником позашкільного навчального закладу повинна бути особа з високими моральними якостями, яка має вищу педагогічну або іншу фахову освіту, належний рівень професійної підготовки, здійснює педагогічну діяльність, забезпечує результативність та якість своєї роботи, фізичний та психічний стан здоров'я якої дозволяє виконувати професійні обов'язки в позашкільних навчальних закладах. Педагогічним працівником позашкільного навчального закладу може бути також народний умілець з високими моральними якостями за умови забезпечення належної результативності навчально-виховного процесу.

Перелік позашкільних навчальних закладів, що створюються в Україні, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2001 року № 433. До нього належить, зокрема, центр туризму, краєзнавства, спорту та екскурсій учнівської молоді.

Всі позашкільні навчальні заклади покликані не тільки сприяти проведенню дітьми вільного часу, а й створювати умови для додаткової освіти, виховання творчої, гармонійної, інтелектуально розвинутої особистості, професійного самовизначення, виявлення і подальшого розвитку нахилів, здібностей дітей.

Так, дитячо-юнацькі центри координують діяльність з розвитку туризму, краєзнавства та екскурсійного обслуговування учнів. У них працюють туристсько-краєзнавчі гуртки, об'єднання, здійснюється підготовка та перепідготовка фахівців зі спортивного туризму і краєзнавства, обмін дитячими та молодіжними групами.

Згідно з з пунктом 1.2. наказу Міністерства освіти і науки України від 11 березня 2010 № 202 «Про затвердження Примірних Типових штатних нормативів позашкільних навчальних закладів державної та комунальної форми власності системи Міністерства освіти і науки України», який вступив в дію з 01 вересня 2011 року, у разі виробничої необхідності керівникам закладів надається право змінювати штати окремих структурних підрозділів за рахунок посад інших структурних підрозділів в межах фонду оплати праці, доведеного лімітними довідками на відповідний період. Заміна посад працівників може здійснюватись лише в межах однієї категорії (педагогічного, господарсько-обслуговуючого персоналу тощо).

Судом установлено, що відповідачем здійснено скорочення штатної одиниці педагога-організатора клубу за місцем мешкання, який організує дозвілля школярів, підлітків та не є педагогічним працівником, і введено нову посаду педагога-організатора, яка відповідає вимогам Закону України «Про позашкільну освіту» щодо надання позашкільної освіти, яку здійснюють педагоги.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо дотримання. відповідачем вимог п.1 ст.40, ст.ст. 43, 49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_5

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взятими до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні, у зв'язку з чим рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І. Є. Ляховська

Судді: А.П. Барильська

Л.В. Михайлів