Справа № 474/698/16-ц П.№ 2-о/474/20/16
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07.10.16 року смт Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді Сорочан А. В.

секретар судового засідання Татаренко О. В.

з участю заявника ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Врадіївський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, -

в с т а н о в и в :

06.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті його батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Новопавлівка Врадіївського району Миколаївської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Севастополь Автономної Республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територією України.

У судовому засіданні заявник, якого було допитано в якості свідка, вказав на те, що його батько весь час проживав в с. Новопавлівка Врадіївського району Миколаївської області. У зв»язку з його хворобою у листопаді 2015 року він перевіз батька по місцю свого проживання у м. Севастополь Автономної Республіки Крим, територія якого тимчасово окупована Російською Федерацією. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько помер та він отримав свідоцтво про смерть, яке було видане відділом записів актів громадянського стану Ленінського району м. Севастополя Управління РАЦС м. Севастополя, тобто органом на території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а рішення інших органів, в Україні не визнаються. Вказане свідоцтво він отримав з метою поховання батька. На даний час вказане свідоцтво про смерть не визнається на території України та встановлення зазначеного факту йому необхідне для оформлення допомоги на поховання та спадкових прав.

Представник заінтересованої особи до суду не з»явилася з поважної причини та просила суд розгляд справи проводити у їх відсутність, проти задоволення заяви не заперечує.

Суд, допитав заявника в якості свідка, дослідив матеріали справи та надані суду докази, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно копії свідоцтва про народження заявника НОМЕР_1 від 19.07.1967 року, яке повторно видано ОСОБА_3 с/р Врадіївського району Миколаївської області, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 12.02.2016 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Севастополь Російської Федерації. Свідоцтво про смерть видане 12 лютого 2016 року відділом записів актів громадянського стану Ленінського району м. Севастополя Управління РАЦС Російської Федерації. Вказана обставина також підтверджується довідкою про смерть №199 від 12.02.2016 року, яка видана відділом записів актів громадянського стану Ленінського району м. Севастополя Управління РАЦС Російської Федерації, та в якій вказана причина смерті -набряк мозку, інфаркт мозку в правій тім»яній області від 08.02.2016 року через тромбоз церебральних артерій .

Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 р. сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією.

Частини 1, 6 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачають, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб.

Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а)лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б)фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в)лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Стаття 4 цього ж закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 9 ч.2, 3, 4 цього Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України.

Відповідно до ст. 17 ч.1 цього Закону у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

З аналізу вищенаведеного законодавства, суд приходить до висновку, що свідоцтво про смерть видане відділом записів актів громадянського стану Ленінського району м. Севастополя Управління РАЦС Російської Федерації, тобто органом, який створений та діє у порядку, не передбаченому законом України, а отже є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Разом із тим, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Судом встановлено, що заявник позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію смерті батька у позасудовому порядку.

За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити заяву.

Керуючись ст. ст. 213-215, 218, 256, 257-1, 259 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, уродженець с. Новопавлівка Врадіївського району Миколаївської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Севастополь Автономної Республіки Крим, тимчасово окупованої території України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення Врадіївського районного суду подається до Апеляційного суду Миколаївської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України копію рішення негайно направити до органу державної реєстрації актів цивільного стану для внесення відомостей про державну реєстрацію факту смерті.

Суддя А. В. Сорочан