Справа№ 311/771/16-ц
Провадження№2/311/469/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року м.Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Кочевої І.В., при секретарі Кириченко О.В., за участю представника позивача ОСОБА_1, що діє за довіреністю, представника відповідача та третьої особи ОСОБА_2, що діє за довіреностями банків, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В :

18 березня 2016 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить визнати недійсним кредитний договір №ZPVAGK00002575 від 03 вересня 2007 року, укладений між нею та ПАТ КБ «Приватбанк». В частині позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь позивачки позов залишено без розгляду за заявою позивачки.

Позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору мотивовані тим, що за цим договором порушені права позивачки як споживача, а саме: банк зобовязався надати позивачці кредит в розмірі 11235 дол. США на строк до 01 вересня 2017 року зі сплатою 0,84% на місяць за користування кредитом. За умовами кредитного договору позивачка отримала через касу ПАТ КБ «Приватбанк» кредит в розмірі лише 10 000 дол. США., а не 11235 дол.США.

На думку позивачки кредитний договір за змістом не відповідає вимогам законодавства, інтересам та волі позивачки, порушує її права та законні інтереси. Порушення ПАТ КБ «Приватбанк» полягає в тому, що не була виконана переддоговірна робота з нею як з позичальником; зміст правочину суперечить чисельним нормам законодавства України; обмежено можливості позивачки мати цивільні права та обовязки, отримувати достовірну, повну та своєчасну інформацію щодо умов запропонованого кредиту. При укладенні кредитного договору мало місце введення позивачки в оману банком, так як її як споживача, відповідно до п.2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було письмово повідомлено про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, а також переваги та недоліки пропонованих сум кредитування, що дало б змогу зрозуміти при виборі виду кредитування всі валютні ризики, що покладаються на позичальника, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту , перелік витрат з отримання кредиту, його обслуговування та повернення, адміністративних витрат,витрат на страхування, юридичне оформлення, що надало б позивачці змогу більш скрупульозно проаналізувати свої фінансові можливості. В п.6.5, 6.2, 7.1 договору не міститься детального опису загальної вартості кредиту. П. 7.4 договору містить дискримінаційні стосовно позивачки як споживача правила зміни відсоткової ставки, тому в силу п.4 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції станом на час укладення договору, є несправедливими, що відповідно до ст..18 цього ж Закону тягне за собою недійсність цього пункту. Посилаючись на ч.1 ст.638 та ч.1 ст.1054 ЦК України, ч.ч.1-2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», проценти є істотною умовою кредитного договору, тобто недійсність положення щодо процентів тягне за собою недійсність всього правочину, бо без цієї умови договір втрачає свою суть. Крім того, в договорі не зазначені річна відсоткова ставка за кредитом, що відповідно до п.5 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в ред.. станом на час укладення договору, є істотним порушенням умов договору. Оскільки відповідно до п.7.1 кредит надається у вигляді не поновлюваної кредитної лінії, відповідно до п.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі не вказано дати і суми сплати кредиту частинами. Вказані обставини, на думку позивачки, свідчать про те, що банк при укладенні оспорюваного договору свідомо ввів її в оману щодо істотних умов договору, тому на підставі ч.1 ст.203 ЦК України кредитний договір є недійсним правочином. Такий висновок підтверджується п.3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 15-рп/2011.

П.7.1 кредитного договору не містить вказівки за які послуги позивачка має сплачувати щомісяця банку комісійну винагороду в розмірі 0,2% від суми наданого кредиту, тоді як п.2.4 глави 2 розділу ІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №255, визначено комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи і затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобовязання чи вважається фіксованою. Комісія за надання та обслуговування кредиту за своєю ознакою є платою за послуги банку, а тому позивачка вважає її послугою, надання якої врегульовано главою 63 ЦК України.

Позивачка посилається на рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 щодо браку знань споживача, необхідних для оцінки договорів щодо їх придбання, які мають форму формуляра або іншу стандартну форму.

Умови кредитного договору щодо оплати комісійної винагороди не відповідають положенням п.п. 3.4, 3.6 Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168.

Посилаючись на положення вказаних вище нормативних актів, а також ст.ст.21, 33, 47 Конституції України, ст.ст.6, 15, 27, 203, 215, 216, 230, 236, 627, 638, 1054 ЦК України, ст.ст.11, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанову Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позивачка просить її позов задовольнити.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позові. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.37).

Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову у звязку з його необґрунтованістю та просила застосувати строки позовної давності, подавши про це письмову заяву. Крім того, суду подано письмові заперечення проти позову (а.с.22-23, 90-93).

Представники сторін суду пояснили, що у провадженні Василівського районного суду Запорізької області (суддя Носик М.А.) перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з позивачки заборгованості за вказаним кредитним договором, після предявлення якого позивачка звернулася з позовом до суду, який розглядається у цій цивільній справі. Вказане також підтверджено письмовими запереченнями ОСОБА_3 у справі №2/311/48/2016 (а.с.56), де позивачка частково заперечувала вимоги банку про стягнення з неї заборгованості, у звязку з не зарахуванням трьох здійснених нею проплат на суми:160, 180 та 150 дол.США, оспорювала нарахування штрафу та пені.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним в задоволенні позові відмовити, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 03 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ZPVAGK00002575 (а.с.11-13), відповідно до умов якого позивачка отримала кредит у сумі 11235 дол. США на наступні цілі: 10000 дол. США на придбання житлового будинку, а також 1235 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього ж договору. Посилання позивачки на те, що вона отримала кредит лише в сумі 10000 дол. США не відповідають дійсності та умовам договору. За умовами договору позивачка зобовязалася сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячно комісію 0,2% від суми наданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту за п.3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу відповідно до п.6.2 ( що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком за останній термін сплати, у валюті кредиту), а також здійснювати повернення наданого кредиту у розмірах та у строки, передбачені договором, і виконувати інші умови договору.

З тексту договору видно, що він не має стандартної форми та виду формуляру, посилання позивачки на це є безпідставними. Договір не містить ознак договору приєднання. Зі змісту договору видно, що він має вказівку на суму кредиту, на мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту та її складові, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту та строки їх здійснення, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість та наслідки дострокового повернення кредиту та його умови.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах,

встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Ст.230 ЦК України встановлює правові наслідки вчинення правочину під впливом обману та дає визначення обману.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, суд не вбачає підстав для задоволення позовних позивачки у зв'язку з відсутністю передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору.

При укладанні сторонами кредитного договору, як видно з його змісту, позивачці було надано всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, його розмір та цілі, відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Позивачка особистим підписом засвідчила свою згоду з умовами договору та фактично отримала кредит, що підтверджено заявою на видачу готівки, отримала через касу банку 10 000 дол. США 03 вересня 2007 року (а.с.24). Інша частина кредиту була спрямована на оплату страхових платежів, та не повинна була видаватися на руки позичальнику. Позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, доказів зворотного суду не надано; її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено особистим підписом позивачки у кредитному договору, її заявою про надання їй кредиту (а.с.36). Вказане підтверджує, що позивачка погоджувалася з умовами договору; на момент укладення кредитного договору не наводила жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконувала свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів та інших платежів за користування кредитом, що підтверджено розрахунком заборгованості (а.с.14-16) та випискою по рахунку позивачки (а.с.94-97), копіями квитанцій про

оплату платежів на погашення боргу (а.с.99), з яких видно, що вперше прострочена заборгованість позивачки за кредитом виникла 03 жовтня 2008 року, потім була погашена, періодично виникала та погашалася, а з квітня 2015 року збільшується з наростанням. Загальний залишок заборгованості станом на 09 вересня 2015 року становив 3453,95 дол. США.

Суд відхиляє доводи позивачки про те, що банк не надав їй у письмовій формі інформацію про наявні форми кредитування з описом відмінностей між ними, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вичерпних відомостей стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості, бо вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в самому тексті підписаного сторонами договору, ця інформація є чіткою і зрозумілою. Крім того, з тексту договору цілком зрозуміла сукупна вартість кредиту та розмір реальної процентної ставки із зазначенням суми щомісячного платежу із повернення кредиту 153,37 дол.США, процентів, комісійних винагород та інших виплат. Будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивачка мала можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання необхідної для неї інформації.

Зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов, тому суд вважає недоведеними та необґрунтованими позовні вимоги, зокрема факту несправедливості умов кредитного договору та введення кредитодавцем позивачки в оману.

Щодо доводів позивачки та її представника про неправомірність умов п.7.1 кредитного договору про сплату банку комісійної винагороди в розмірі 0,2% від суми наданого кредиту, суд виходить з наступного. Дійсно, вказаним пунктом договору передбачено, що позивачка зобовязалася щомісячно сплачувати банку, в тому числі комісію 0,2% від суми наданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 договору що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком за останній термін сплати. Вказуючи на неправомірність вказаного пункту кредитного договору, позивачка посилалася на п.2.4 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України,затверджених постановою НБУ від 18 червня 2003 року №255, відповідно до якого до комісійних доходів і витрат віднесено операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи є фіксованою; в окремих випадках суми їх можуть обчислюватися пропорційно часу і сумі зобов'язання. До комісійних доходів (витрат) належить така плата: за розрахунково-касове обслуговування; за операціями на валютному ринку з купівлі-продажу іноземної валюти для власних потреб та клієнтів (контрагентів); за операціями із цінними паперами від імені третіх осіб; за зберігання та управління цінними паперами; за відкриття рахунків; здійснення переказів; за позабалансовими операціями (надання гарантій, зобов'язань з кредитування) тощо. Комісії, що визнаються в складі первісної вартості фінансового активу (зобов'язання), впливають на визначення сум дисконту та премії за цими фінансовими інструментами та є невід'ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструмента.

Отже вказані комісійні витрати, встановлені кредитним договором, справляються, за умовами договору у звязку з операціями, які має проводити банк у звязку з укладенням кредитного договору, в тому числі: розрахунково-касове обслуговування, проведення операцій валютою, бо кредит наданий у дол.США; відкриття рахунку для обслуговування кредиту.

Посилання позивачки на те, що правовідносини між сторонами регулюються положеннями глави 63 ЦК України, зокрема ст. 901 ЦК України, суд вважає необґрунтованим та помилковим, оскільки між сторонами був укладений не договір про надання послуг,а кредитний договір, тому правовідносини щодо правочину, укладеного сторонами не регулюються нормами глави 63 ЦК України.

Рішення суду першої інстанції , копія якого надана представником позивача, по цій справі не є ні належним, ні допустимим доказом, тому суд його до уваги не приймає.

Договір факторингу, суд не приймає як належний доказ, оскільки він не має значення для вирішення заявлених у цій справі позовних вимог (а.с.75-76).

Крім того, оскільки всі умови кредитного договору були відомі позивачці з дати його підписання з 03 вересня 2007 року, вона прийняла його умови, про що свідчить фактичне виконання нею умов договору, та вона не зверталася до березня 2016 року з позовом про визнання недійсним договору про надання їй кредиту допоки банк не звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за цим кредитним договором, позивачка пропустила строк позовної давності, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, у звязку з подачею банком заяви про застосування строку позовної давності є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів, ЦК України, Правилами надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, затвердженими Постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88,209, 210, 212- 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів після його проголошення, а особами, які не були присутні у судовому засідання протягом того ж часу з дня отримання копії рішення.

Суддя Василівського районного

суду Запорізької області ОСОБА_5