Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/669/16-ц

19 травня 2016 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді: Мужика І.І.

секретаря: Госедло Л.І.

позивача: ОСОБА_1

з участю представника позивача:ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

В судовому засіданні представник позивач по справі ОСОБА_1 позов підтримав повністю з мотивів викладених в позовній заяві, яку просить задоволити, не заперечує проти заочного рішення суду.

Представник відповідача по справі ТзОВ «Лізінгова компанія «Еталон» повторно в судове засідання не зявився, однак про місце та час слухання справи був повідомлений вчасно рекомендованою кореспонденцією.

А тому, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України (постановляє заочне рішення).

Суд, вислухавши пояснення сторони по справі, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, перевіривши матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чиінтересів.

Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд сприяє всебічному і повному зясуванню всіх обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі.

А відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 в березні місяці 2016 року вирішив придбати трактор «Foton FT 244» в ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» за ціною 200 000 грн. згідно розміщеного оголошення в мережі «Інтернет».

25.03.2016 року прибушви в офіс компанії в м. Львів між ними було укладено договір фінансового лізингу №004292 від 25.03.2016 року з приводу придбання вказаного трактора. У звязку з цим позивачем було сплачено авансовий платіж в розмірі 20 000 грн., а також його було запевнено, що вказаний трактор буде доставлено йому 28.03.2016 року за вказаною ціною додому.

Однак, 28.03.2016 року вказаний трактор позивачу по справі не було поставлено.

У звязку з цим 30.03.2016 року позивач зателефонував до представника відповідача-ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» і йому було повідомлено про невиконанння договору з приводу поставки трактора.

Позивач по справі повторно прибув в м.Львів, щоб врегулювати ситуацію, однак йому запроопоновано написати заяву про розірвання договору фінансового лізингу та повернення коштів.

При ознайомленні з даним договором позивач зрозумів, що йому кошти в добровільному порядку не повернуть, а можливості розірвати договір немає.

Так згідно з п.5.3 Договору фінансового лізингу від 25.03.2016 року №004292 лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

В договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 5.3 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.

Отже, на переконання суду такі умови є несправедливими.

Частинами 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно п. 5.4 Договору фінансового лізингу, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу.

Але на підставі п. 7.3 даного Договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.

До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі (ст. 1, п. 1.7 ст. 2 договору) перший лізинговий платіж, який складається із: адміністративного платежу у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору; авансу ціни предмета лізингу, який становить 50% вартості предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу.

Як вбачається із договірних умов, складова першого лізингового платежу-«адміністративний платіж» - виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Розділом 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.13 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно п. 12.1 Договору передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, письмово повідомивши лізингодавця. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, а 40% лізингодавець утримує в вигляді штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

У звязку з цим положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму адміністративного платежу у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов (п. 1.4, та розділ 12).

Згідно ч.ч. 5,6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України), а статтею 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Як зазначає Верховний Суд України в своїй постанові від 16.12.2015 року до спірних правовідносин також застосовуються вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Пункт 4 частини першої статті 34 цього закону вказує, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідачем не надано ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідачем не надано суду доказів про наявність в нього відповідної ліцензії.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до вимог абзацу 2 ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже враховуючи вищенаведене для суду є обов'язковим висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №004292 від 25.03.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», нотаріально посвідчено не було.

Дані факти в судовому засіданні ствердив позивач по справі.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним авансовий платіж в сумі 20 000 гривень.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.п. 6, 7, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами та доповненнями, обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань(фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат(їх тривалість, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. які мають істотне значення.

Суд враховує, що позивачем по справі ОСОБА_1 перенесено душевні страждання, пройшли вимушені зміни у життєвих планах, стосунках.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховуються вимоги розумності, виваженості та справедливості.

А тому, суд вважає за можливе зменшити заявлену позивачем суму моральної шкоди та стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в користь позивача ОСОБА_1 1000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати по справі.

А тому, суд оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з ст. 88 ЦПК України та ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" з відповідача слід стягнути судові витрати по справі.

На підставі ст.ст. 203, 215, 216, 220, 628, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 18, 34 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», керуючись ст..ст. 213-215, 218, 228, 293 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №004292 від 25.03.2016 року з додатками від 25.03.2016 року укладеного між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»(01133, м.Київ. вулиця Кутузова, 18/7, к.613 КОД , п/р 2140 в ПАТ "КБ "ПриватБанк", МФО 300711) на користь ОСОБА_1 сплачений авансовий платіж в сумі 20 000 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»(01133, м.Київ. вулиця Кутузова, 18/7, к.613 КОД , п/р 2140 в ПАТ "КБ "ПриватБанк", МФО 300711) на користь ОСОБА_1 1000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (01133, м.Київ. вулиця Кутузова, 18/7, к.613 КОД , п/р 2140 в ПАТ "КБ "ПриватБанк", МФО 300711) в дохід держави 1102 грн. 40 коп. судового збору по справі.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (01133, м.Київ. вулиця Кутузова, 18/7, к.613 КОД , п/р 2140 в ПАТ "КБ "ПриватБанк", МФО 300711) на користь ОСОБА_1 2500 грн. судових витрат по справі, повязаних з наданням юридичної допомоги адвокатом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Мужик І.І.

Повний текст рішення виготовлено 23.05.2016 року