Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Штелик С.П., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_4, до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Раїса Семенівна, комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно Головного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, зобов'язання зареєструвати право власності на квартиру, визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із указаним позовом, у якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 22 жовтня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з моменту його укладення; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 та ОСОБА_7; зобов'язати Державну реєстраційну службу прав на нерухоме майно Головного управління юстиції у м. Києві зареєструвати (поновити) право власності на квартиру за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної держадміністрації м. Києва згідно з розпорядженням (наказом) від 25 грудня 1997 року № 19687; визнати за ними у порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, що належала їхньому батьку ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована їхньою сім'єю у складі: ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_13 та ОСОБА_5 та належала кожному у рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25 грудня 1997 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_12 померла. 25 березня 2000 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцями майна ОСОБА_12 є в рівних частках кожний: чоловік померлої - ОСОБА_11, син - ОСОБА_5 та дочка - ОСОБА_13

17 червня 2002 року між ОСОБА_11, який діяв від свого імені та на підставі доручення від їхнього імені, та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири. 22 жовтня 2008 року ОСОБА_6 продав квартиру ОСОБА_7 Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17 червня 2002 року, що був укладений між ОСОБА_11, який діяв від свого імені та на підставі доручення від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_13, та ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_11 помер. 16 жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до державного нотаріуса Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_11, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_7

Таким чином, вони позбавлені законного права зареєструвати (відновити) право власності на належну їм квартиру, а також вступити у спадщину за законом на частку померлого батька. На підставі викладеного просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 22 жовтня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року правонаступником ОСОБА_5 визначено ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_4, відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_10, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду за залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормою, що їх регулює, обґрунтовано виходив із того, що норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову за ст. 388 ЦК України, який не заявлявся.

Доводи касаційної скарги є необґрунтованими, на правильність вирішення справи апеляційним судом не впливають.

Згідно ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 - відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: С.П. Штелик

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта