БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/81/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2016 р. Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Луговця О.А.

при секретарі Шумяк Л.М.

з участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності сімї та його поділ, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що у 2007 році в період шлюбу ними за спільні кошти було придбано легковий автомобіль марки «ВАЗ-21112», 2007 року виготовлення, д.н.з.СВ4152АОІ, та причіп марки «ПА-004», д.н.з.НОМЕР_1, які зареєстровано на відповідача. В 2015 році шлюб між ними розірвано, вони проживають окремо, вказані транспортні засоби та документи на них залишилися у відповідача, який в добровільному порядку вирішити питання про їх поділ шляхом компенсації їй половини вартості цього майна не бажає. В звязку з цим, просить виділити відповідачу у власність вищезазначені автомобіль та причеп, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості транспортних засобів в розмірі 40644,19 грн. та понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору та на оплату експертизи.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 вступили у справу в якості третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору, предявивши позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та обгрунтовуючи свої вимоги тим, що спірні автомобіль та причіп мають належати на праві спільної сумісної власності не тільки подружжю, а всім чотирьом членам сімї ОСОБА_4, так як вони проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет; дані транспортні засоби були придбані за рахунок накопичених коштів всіх членів сімї, причому доля їх вкладу була значно більшою за частину коштів їх сина ОСОБА_4 та колишньої невістки ОСОБА_3, так як син офіційно не працював, перебиваючись тимчасовими заробітками; ОСОБА_3 з 2003 по 2005 рік знаходилась у декретній відпустці, а потім отримувала заробітну плату на рівні їх пенсії; значна частина коштів була акумульована за рахунок доходу, отриманого від спільного обробітку земельної ділянки, вирощування картоплі. В звязку з цим, просять визнати автомобіль та причіп обєктом спільної сумісної власності членів сімї ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, залишивши вказані транспортні засоби їх сину ОСОБА_4 й стягнувши з нього на користь інших осіб грошову компенсації в розмірі по 1/4 частини їх вартості кожному.

Представник позивачки ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити, оскільки на автомобіль та причіп має поширюватися презумпція майна, придбаного під час шлюбу; до того ж, ці транспортні засоби були придбані за кошти молодого подружжя ОСОБА_3, для цілей їх молодої сімї, так як у батьків відповідача мався свій автомобіль марки «Москвич». Зауважує, що ОСОБА_3 хоча й проживали в одному будинку, допомагаючи одне одному, але спільного бюджету в них не було, молоде подружжя ОСОБА_3 жило своїм життям, а старих ОСОБА_3 своїм, ніякої домовленості між ними на створення спільної сумісної власності не було. В звязку з цим, заперечує проти задоволення позову третіх осіб.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечував проти розподілу автомобіля та причепа, щоб вони залишилися в нього зі сплатою ним грошової компенсації вартості часток, але вважає дані транспортні засоби обєктом спільної сумісної власності всіх чотирьох ОСОБА_4, так як батьки давали кошти на їх придбання; зазначає, що в батька дійсно був свій автомобіль марки «Москвич», який у подальшому був списаний. Стверджує, що позивачка вже забрала частину їх спільного подружнього майна, проти чого він не заперечував.

Треті особи, як і їх представник, в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали й пояснили, що спірні автомобіль та причіп повинні належати до спільної сумісної власності чотирьох членів сімї ОСОБА_4, так як вони разом проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися одне про одного й з огляду на положення ст.3 СК України, ч.2 ст.64 ЖК України мали всі ознаки єдиної сімї; автомобіль та причіп використовували для задоволення потреб всіх осіб, хоча в них мався і старенький автомобіль «Москвич». Значну частину коштів на придбання спірних транспортних засобів вона з чоловіком давали молодому подружжю ОСОБА_4; ці кошти були заощаджені ними за рахунок пенсії та доходу від ведення підсобного господарства, вирощування сільськогосподарської продукції.

Заслухавши пояснення сторін, третьої особи та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 (відповідач) та ОСОБА_3 (позивачка) 28 квітня 1991 року уклали між собою шлюб, який було розірвано заочним рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 10 березня 2015 року. Легковий автомобіль марки «ВАЗ-21112», чорного кольору, д.н.з.НОМЕР_2, 2007 року виготовлення, було зареєстровано 04 грудня 2007 року в РЕГ 5 МРВ ДАІ м. Бахмач ВДАІ УМВС України у Чернігівській області на ОСОБА_4; причіп легковий марки «ПА-004», синього кольору, д.н.з.НОМЕР_1, 2012 року виготовлення, було зареєстровано 04 жовтня 2012 року в Бахмацькому ВРЕР УДАІ УМВС України у Чернігівській області на ОСОБА_4, що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії СВС №034055, серії САО №060516, листом ТСЦ №7443 м. Ніжин Чернігівської області від 22.12.2015р. Зазначені обставини свідчать про те, що вказані транспортні засоби були придбані за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Вирішуючи питання про належність спірного майна до обєктів спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4, ОСОБА_3 чи то спільної сумісної власності членів сімї ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Приписами ст.60 СК України встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Водночас, в правових позиціях, викладених у постановах Верховного Суду України від 03.06.2015р. по справі №6-38цс15, від 012.07.2015р. по справі №6-612цс15, від 16.12.2015р. по справі №6-2641цс15, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна; застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, що також узгоджується з положеннями п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1/час набуття такого майна; 2/кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3/мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

В судовому засіданні встановлено, що спірні автомобіль та причіп були придбані під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі (критерій 1).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (форма ОК-5), довідки про доходи від 25.07.2016р. вбачається, що позивачка ОСОБА_3 працювала й отримувала стабільний доход; її чоловік ОСОБА_4 згідно записів трудової книжки офіційно не працював, але отримував певний доход від праці по найму, що не оспорювалося ніким з учасників процесу (обставина не підлягає доказуванню згідно з приписами ч.1 ст.61 ЦПК України). Третіми особами всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів того, що частина коштів з їх пенсійного забезпечення, доходу від ведення підсобного господарства була спрямована саме на придбання спірного майна, а не надана молодому подружжю ОСОБА_4 у вигляді дарунку, вкладу на розвиток та підтримку молодої сімї; навіть у своїй позовній заяві ОСОБА_6, ОСОБА_5 вказують на внесення частини своїх грошових вкладень в сімю, а частину як сімейну касу, що свідчить про різність бюджетів сімї молодих та старих ОСОБА_5. З показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, досліджених записів погосподарських книг також вбачається лише спільне проживання, ведення підсобного господарства ОСОБА_4, тоді як про обставини придбання автомобіля та причепа (чия ініціатива, за які кошти, вартість, тощо), існування спільного бюджету, взаємних прав та обовязків, як обовязкових чинників сімї (ст.3 СК України, ч.2 ст.64 ЖК України), ніхто з вказаних осіб повідомити не зміг, так як не був їх безпосереднім очевидцем. На підтвердження такого висновку є й та обставина, що спірне майно було зареєстровано саме на відповідача, тоді як його батьки таким правом не скористалися і не мали наміру цього робити. Крім того, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_5, як і відповідач ОСОБА_4, претендують лише на спірні транспортні засоби, не вважаючи спільним сумісним майном всіх членів сімї решту майна, яке позивачка забрала після припинення шлюбу й проти чого вони не заперечували. Отже, суд вважає, що спірне майно було набуте за кошти подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (критерій 2).

Як вбачається зі змісту позовної заяви третіх осіб, пояснень ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судовому засіданні, придбати спірні транспортні засоби вирішило саме подружжя молодих ОСОБА_5, які й стали збирати для цієї цілі необхідні кошти; при цьому, в користуванні третіх осіб знаходився старенький автомобіль марки «Москвич». Отже, мета придбання автомобіля та причепа це задоволення потреб позивачки та відповідача, а та обставина, що цими транспортними засобами подружжя давало можливість користуватися своєму неповнолітньому сину, батькам, сестрі відповідача не має правового значення для вирішення спору (критерій 3).

Також, суд бере до уваги й ту обставину, що сам відповідач у судовому засіданні зазначив про предявлення його батьками даного позову не з метою захисту їх порушених прав чи інтересів, а задля помсти колишній дружині.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд вважає, що вищезазначені автомобіль та причіп слід віднести до обєктів спільної сумісної власності подружжя й лише позивачка та відповідач по справі мають право на його поділ між собою.

Оскільки шлюбний договір між подружжям не укладався, а домовленістю між ними не було визначено розміри часток у разі поділу майна, то згідно з вимогами ч.1 ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України частки майна сторін є рівними по 1/2 кожному.

Зважаючи, що предметом спору між сторонами є автомобіль та причіп, які згідно з ч.2 ст.183 ЦК України є неподільними речами, обоє дійшли згоди на отримання позивачкою грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, то вибраний ОСОБА_3 спосіб та порядок поділу майна узгоджується з вимогами ч.1 ст.70 СК України та не суперечить приписам ст.71 СК України.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №269 від 22.08.2016р., який ніким з учасників процесу не оспорювався, ринкова вартість автомобіля НОМЕР_3, складає 77516,72 грн., а причепа марки «ПА-004», д.н.з.НОМЕР_1, - 3771,66 грн. Загальна вартість спірного майна, що є обєктом поділу, становить 81288,38 грн. (77516,72 + 3771,66) й, відповідно, вартість 1/2 частини кожного співвласника 40644,19 грн. Отже, дана сума (40644,19 грн.) підлягає стягненню з ОСОБА_4, за яким залишаються вказані транспортні засоби, на користь ОСОБА_3

Оскільки поділ автомобіля проводиться між його співвласниками, то згідно з ч.3 ст.372 ЦК України право спільної сумісної власності сторін на нього слід припинити.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, є обгрунтованими й підлягають задоволенню, в той час як позов третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності сімї та його поділ - слід залишити без задоволення.

Зважаючи на задоволення вимог позивачки, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на її користь необхідно також стягнути понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. (за подачу позову) і 275,60 грн. (за подачу заяви про забезпечення позову), по оплаті судової автотоварознавчої експертизи в сумі 2643,00 грн.

Накладений ухвалою суду від 29.01.2016р. арешт на спірні автомобіль та причіп шляхом заборони їх відчуження слід залишити до виконання ОСОБА_4 даного судового рішення про сплату коштів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 60, 61, 69-72 СК України, ст.ст.368-372 ЦК України, ст.ст.3, 10, 15, 57-62, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Поділити автомобіль марки «ВАЗ-21112», 2007 року виготовлення, д.н.з.НОМЕР_2, та причеп до автомобіля марки «ПА-004», 2012 року виготовлення, д.н.з.НОМЕР_1, залишивши дані транспортні засоби у власності ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 40644,19 грн. в рахунок грошової компенсації вартості її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності подружжя на вищезазначені автомобіль та причеп, 551,20 грн. і 275,60 грн. витрат по сплаті судового збору та 2643,00 грн. витрат, повязаних з проведенням експертизи.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3, ОСОБА_4 на автомобіль марки «ВАЗ-21112», 2007 року виготовлення, д.н.з.НОМЕР_2, та причеп до автомобіля марки «ПА-004», 2012 року виготовлення, д.н.з.НОМЕР_1.

В задоволенні позову третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через Борзнянський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення; особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Борзнянського районного суду О.А.Луговець