АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2453/16 Головуючий 1 інст. - Омельченко Н.І.
Справа № 643/1779/15-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» травня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретарів: Кривошеіної О.А., Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_1. В обґрунтування свого позову посилався на те, що 12 лютого 2009 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, на підтвердження якого ОСОБА_1 видав розписку про отримання грошових коштів у розмірі 11000,00 грн. та 500 доларів США на невизначений строк, а 26 червня 2009 року ОСОБА_2 надав йому у борг ще 10000,00 грн. та 2000 доларів США на невизначений строк, про що також складена розписка. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_1 не виконав, грошові кошти йому не повернув, на неодноразові звернення з вимогою про повернення грошових коштів не реагував.

Просив стягнути з відповідача на його користь: борг за договором позики від 12 лютого 2009 року в розмірі 23779, 03 грн.; борг за договором позики від 26 червня 2009 року в розмірі 61116,13 грн.; інфляційні втрати в розмірі 14154,06 грн.; 3% річних в розмірі 690,79 грн.; витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн. та судовий збір в розмірі 997,40 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року, позов ОСОБА_2 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 12 лютого 2009 року - 23779,03 грн., 3 % річних - 189,58 грн., інфляційні втрати - 3630,72 грн., заборгованість за договором позики від 26.06.2009 року - 61116,13 грн., 3 % річних - 487,26 грн., інфляційні втрати - 3300,70 грн., витрати на правову допомогу - 6000,00 грн., судові витрати за сплату судового збору 997,40 грн., а загалом стягнуто 99441,82 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення - скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі; не звернув уваги на те, що тексти розписок не містять зобов'язання повертати грошові кошти; не встановлено справжню правову природу правовідносин сторін.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з обставин справи та вимог статті 1046 ЦК України, згідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 2 статті 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, на підтвердження якого ОСОБА_1 видав розписку про отримання грошових коштів у розмірі 11000,00 грн. та 500 доларів США на невизначений строк, а 26 червня 2009 року ОСОБА_2 надав йому у борг ще 10000,00 грн. та 2000 доларів США на невизначений строк, про що також складена розписка. У грудні 2014 року ОСОБА_1 направлено вимогу про виконання зобов'язання протягом 30 днів від дня отримання цієї вимоги, яку ОСОБА_1 отримав 19 грудня 2014 року.

В суді апеляційної інстанції сторони підтвердили, що борг до теперішнього часу не погашено. ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснив, що він брав грошові кошти у ОСОБА_2 на медичне обладнання і повинен був їх повернути протягом вересня - жовтня 2009 року.

ОСОБА_2 не заперечував, що ОСОБА_1 брав у нього у борг грошові кошти, які ОСОБА_1 повинен був повернути йому за розписками протягом вересня - жовтня 2009 року.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами існували будь - які письмові договори про спільну діяльність або усні домовленості щодо цього, на які наполягав представник ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції. Належних та допустимих доказів щодо цього відповідно до ст. ст. 57-59 ЦПК України в суді апеляційної інстанції також не надав.

Матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції не надано доказів того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існували трудові відносини, тому посилання представника ОСОБА_1 щодо того, що розписки не підтверджують укладання між сторонами договорів позики є безпідставними.

Ані відповідач, ані його представник не надали як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції доказів, які відповідно до ст. ст. 58 - 60 ЦПК України свідчили б про відсутність боргових зобов'язань при отриманні грошових сум між сторонами, тому вважати, що зазначені розписки не підтверджують їх існування підстав не має, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виявив справжню правову природу укладених договорів та встановив, що між сторонами не існувало ані трудових відносин, ані комерційних; що розписки за своїм змістом вказують на існування між сторонами боргових зобов'язань, не дивлячись на те, що в них не визначено строк повернення боргу. Проте, наявність в розписці таких слів як «взял деньги» в розписці від 12 лютого 2009 року та «занял деньги» в розписці від 26 червня 2009 року може свідчити тільки про виникнення між сторонами боргових зобов'язань. Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив, що гроші він за розписками брав та зобов'язався їх повернути протягом вересня - жовтня 2009 року.

Тобто, в данному випадку розписки як документ, що підтверджує боргове зобов'язання містять умови отримання ОСОБА_1 в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником зобов'язання у вигляді 3% річних від простроченої суми та інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат стягувача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним коштами, належними до сплати стягувачеві.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтвердив, що борг ОСОБА_1 не погасив, вважаючи, що це не боргові зобов'язання.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що сума боргу за договором позики від 12 лютого 2009 року склала 23779, 03 грн. Початок прострочення з 20.01.2015 року по 27 квітня 2015 року - 97 днів.; 3 % річних - (23779,03х3%/100%/365 днів х97) 189,58 грн., інфляційні втрати - (1100х(105,3%х110,80%х114,00%)/100%-1100)3630,72 грн.; сума боргу за договором позики від 26.06.2009 року склала 61116,13 грн.; 3 % річних - (61116,13х3%/100%/365днівх97)487,26 грн., інфляційні втрати - (10000х(105,3%х110,80%х114,00%)/100%-10000)3300,70 грн.

Оскільки борг ОСОБА_1 не повернув, відповідно до ст. 625 ЦК України позивачем правильно нараховано на прострочену суму боргу 3% річних та індекс інфляції, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), які послідовно множаться один на інший за весь період прострочення, і в період, коли була дефляція, відповідний множник зменшує загальний добуток від множення.

Виходячи з вимог закону і обставин справи судова колегія вважає висновок суду обгрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи та наявних в ній доказів, яким надана належна оцінка, та правильно встановив юридичну природу правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

У зв'язку з чим судова колегія вважає, що оскільки доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права не грунтуються на матеріалах справи і висновків суду не спростовують, а оскаржене судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Питання щодо стягнення судових витрат вирішено відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії