Справа № 343/1171/15-ц
Провадження № 22-ц/779/977/2016
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Горблянського Я.Д., Меленко О.Є.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зобов'язання перенести господарські споруди із земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 25 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_4 вищезазначений позов, в обґрунтування якого вказала, що належні відповідачу дерев'яні споруди господарського призначення розташовані на відстані 25-30 см від її паркану, не дають змоги облаштувати їй новий паркан. Посилаючись на те, що будівельними нормами передбачена відстань для догляду за будівлями від сусідньої ділянки до найбільш виступаючої конструкції стіни, яка становить 1 м, а також на те, що в добровільному порядку відповідач відмовляється перенести вищевказані дерев'яні споруди, ОСОБА_2 просила зобов'язати відповідача перенести їх в примусовому порядку.

Рішенням Долинського районного суду від 25 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з'ясування судом та недоведеність обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що нею було захоплено частину земельної ділянки відповідача та самовільно встановлено дерев'яну споруду на відстані 40 см від паркану, оскільки жодних дій по захопленню такої ділянки нею не вчинялось, її не притягували до відповідальності за такі дії і жодних спорів між нею та сусідами - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не було. Також, зазначає ОСОБА_2, суд не дав належної оцінки кадастровому плану за 2016 рік, з якого вбачається, що межі земельних ділянок, належних їй та ОСОБА_6, які межують із земельною ділянкою ОСОБА_4, знаходяться на одній лінії. Окрім того, апелянт вважає, що акти від 26.05.2011 року та 29.07.2015 року є неналежним доказом по справі, оскільки вони були складені у її відсутності формально, без зазначення місця збільшення чи зменшення земельної ділянки та місце захоплення. Також ОСОБА_2 вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги план присадибної ділянки до технічного паспорту будинку відповідача, з якого вбачається, що саме попередній власник ОСОБА_5 збільшила земельну ділянку за рахунок бокових сусідів. Посилаючись на вищенаведене, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу з наведених вище мотивів підтримав, вважаючи, що в справі немає належних документальних доказів того, що позивачка захопила метр присадибної ділянки ОСОБА_4 На думку представника, позовні вимоги ОСОБА_2 про перенесення господарських споруд, які є ветхими і не становлять ніякої цінності, є обґрунтованими і доведеними. Вважає, що виконання відповідачкою цієї законної вимоги вичерпало б цивільно-правовий спір. У зв'язку із викладеним просить оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2

ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечила, зазначивши, що ні нею, ні її батьками не було порушено будівельних норм при спорудженні господарських споруд на присадибній ділянці, які позивач вимагає перенести. Тому рішення суду вважає законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість її позовних вимог, оскільки саме позивач ОСОБА_2 здійснила самовільне захоплення частини земельної ділянки, якою в даний час користується ОСОБА_4 Також суд першої інстанції вважав, що розташування на сусідній ділянці господарських споруд не суперечить державним будівельним нормам, а тому підстав для зобов'язання відповідачки до їх перенесення в інше місце немає. З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що сторони даної справи є суміжними землекористувачами. Забудова розташованих поруч земельних ділянок, якими користуються ОСОБА_2 і ОСОБА_4, здійснювалась більше двадцяти років тому. В той час на земельній ділянці ОСОБА_4 були споруджені й господарські будівлі, які вимагає перенести позивачка.

Судом встановлено, що довжина виділеної під забудову присадибної ділянки, якою володіє в даний час відповідачка, мала б становити 34,50 м (копія плану присадибної ділянки - а.с.11). Однак, згідно обмірів, проведених комісією Вигодської селищної ради, на даний час її довжина дорівнює 33,46 м (копії актів - а.с.20, 46). І зменшення довжини названої ділянки відбулось зі сторони розташування будівель, які, на думку позивачки, в порушення будівельних норм розташовані на віддалі менше метра від її огорожі. Це, зокрема, можна визначити по конфігурації ділянки, якою користується ОСОБА_2, де зі сторони землекористування відповідачки на частині ділянки між точками "Ж" і "З", тобто навпроти ділянки ОСОБА_4, зафіксовано виступ від краю іншої частини ділянки позивачки (копія кадастрового плану земельної ділянки позивачки а.с.5). Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що встановленням згаданих вище господарських споруд ніяких прав чи законних інтересів ОСОБА_2 не було порушено, а тому правових підстав для зобов'язання відповідача до перенесення господарських споруд в інше місце немає.

Приймаючи до уваги вище викладене, на думку колегії суддів, рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ухвалено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права. Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218; 303; 307; 308; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Долинського районного суду від 25 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: Я.Д. Горблянський

О.Є. Меленко