Справа № 521/3454/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2016 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

судді Курочки В.М.,

при секретарі Задеряки Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Руніком-Стройінвест», Таїровської селищної ради Овідіопольського району про визнання недійсними договору купівлі-продажу майнових прав, рішення виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району, свідоцтва про право власності на квартиру, договору дарування квартири, договору про розірвання договору дарування, визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частину квартири, вселення,-

В С Т А Н О В И В:

04.03.2015 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з названим позовом, у якому з урахуванням доповнень та уточнень зазначила, що 03.12.2005 р зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї та відповідача народилась дочка ОСОБА_4. На початку сімейного життя у неї та відповідача не було свого житла, а тому вони проживали у квартирі її батьків. У 2008 році ОСОБА_2 здобув кваліфікацію інженера-судномеханіка і з того часу працює за цією спеціальністю та отримує досить високу заробітну плату. Вона особисто не працювала тому, що вела домашнє господарство та займалась вихованням дитини. На початку 2010 року вона та ОСОБА_2 за рахунок спільних коштів, а також подарованих їй її батьками грошей в сумі 5000 доларів США, придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Всі документи на придбання квартири оформляв її чоловік ОСОБА_2 і запевнив її, що оформив право власності на квартиру на своє ім'я. Вона довіряла ОСОБА_2, будь-яких сумнівів щодо оформлення правовстановлюючих документів на квартиру у неї не виникало, а тому не цікавилась цими документами. 15.11.2011 р. після проведення у квартирі ремонтно-оздоблювальних робіт вона з ОСОБА_2 та дитиною заселились у квартиру і стали в ній проживати. В кінці 2014 року та на початку 2015 року сімейні відносини між нею та ОСОБА_2 погіршились і у лютому 2015 року вона дізналась, що ОСОБА_2 оформив право власності на квартиру на своє ім'я на підставі договору дарування, укладеного між ним та його матір'ю ОСОБА_3 Одночасно вона отримала всі правовстановлюючі документи щодо оформлення ОСОБА_2 права власності на квартиру і їй стало відомо, що відповідач приховав факт придбання квартири за рахунок спільних коштів подружжя, вдався до оформлення права власності на квартиру на підставі договору дарування, що нібито квартира була придбана за рахунок коштів його матері. 04.08.2015 р. відповідач самоуправно виселив її з дитиною з квартири, змінив замки вхідних дверей квартири, чим позбавив її з дитиною можливості проживати в квартирі.

Посилаючись, що спірна квартира придбана за рахунок її та ОСОБА_2 спільних коштів подружжя, що фактично стороною у договорі купівлі-продажу майнових прав №430/Р/6/73/а від 10.02.2010 р. та додаткової угоди до нього від 08.04.2010 р., укладених між ТОВ «Руніком-Стройінвест» і ОСОБА_3, був ОСОБА_2, а тому цей договір та додаткова угода до нього є удаванними правочинами, що ОСОБА_3 є людиною похилого віку, отримує незначну пенсію, не мала та не могла внести грошових коштів у розмірі 367552 грн. 30 коп. ТОВ «Руніком-Стройінвест» в якості оплати вартості майнових прав на квартиру, що ОСОБА_3 ніколи не проживала та не була зареєстрована у спірній квартирі, ОСОБА_1 з урахуванням уточнень позовних вимог просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №430/Р/6/73/а від 10.02.2010 р. та додаткову угоду до нього від 08.04.2010 р., укладених між ТОВ «Руніком-Стройінвест» (Продавець) і ОСОБА_3 (Покупець), в частині визначення покупцем ОСОБА_3 та визнати покупцем за цим договором і додатковою угодою до нього ОСОБА_2;

- визнати недійсним рішення виконкому Таїровської селищної ради №660 від 31.05.2001 р. «Про видачу гр. ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1» в частині видачі вказаного свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_3 та визнати, що зазначене рішення виконкому стосується ОСОБА_2;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, видане Таїровською селищною радою Овідіопольського району 8 липня 2013 року в частині визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_3 та визнати право власності на квартиру станом на 08.07.2013 р. за ОСОБА_2;

- визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 03.11.2011 р. між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдаровуваний), посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михалковою Л.І. та зареєстрованим в реєстрі за №3-1988;

- визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 13.02.2015 р., посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., договір про розірвання договору дарування від 03.11.2011 р. ОСОБА_3 ОСОБА_2 двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як майно придбане ними за пільні кошти під час перебування у шлюбі;

- визнати за нею право власності на ? частину двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, та вселити її з дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в цю квартиру.(том 3, а.с. 131-139)

В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позов не визнали, посилаючись, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_3, а не за кошти подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (том 3, а.с. 11-20)

Відповідач Сьома Одеська державна нотаріальна контора просила розглянути справу за відсутності її представника. (том 3, а.с. 154)

Представники відповідачів комунального підприємства «Овідіопольське РБТІ», Таїровської селищної ради Овідіопольського району, ТОВ «Руніком - Стройінвест» належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання повторно не з'явились, причини неявки суду не повідомили, а тому справа розглянута судом за їх відсутності, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України. (том 3, а.с.121-130, 142, 146-152,158-162)

Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 57 Сімейного Кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а згідно зі ст. 70 цього ж кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

У відповідності до положень ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Статтями 10 і 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

3 травня 2005 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2015 р. розірваний. ( том 1, а.с. 11; том 2, а.с. 195)

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 народилась дочка ОСОБА_4. (том 1, а.с. 12)

10.02.2010 р. між ТОВ «Руніком-Стройінвест» і ОСОБА_3, яка є матір'ю ОСОБА_2, укладений договір №430/Р/6/73/А купівлі-продажу майнових прав, вартістю 354 885 грн., з наступною передачею їй у власність двокімнатної квартири АДРЕСА_2. (том І, а.с. 106-113; том 2, а.с. 31))

11.02.2010 р. ОСОБА_3 платіжним дорученням оплатила ТОВ «Руніком-Стройінвест» 100% вартості майнових прав згідно договору №430/Р/6/73/А від 10.02.2010 р. в сумі 354 885 грн. (том 3, а.с. 21)

Додатковою угодою від 08.04.2011 р. до зазначеного вище договору між його сторонами було уточнено, що ОСОБА_3 передаються майнові права вартістю 367 552 грн. на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. (том І, а.с. 113а-114)

08.04.2011 р. платіжним дорученням ОСОБА_3 доплатила ТОВ «Руніком-Стройінвест» згідно додаткової угоди від 08.04.2011 р. грошові кошти в сумі 12 667 грн. 30 коп. (том 3, а.с. 22)

Довідкою №6/74 від 08.04.2011 р. ТОВ «Руніком-Стройінвест» підтвердило, що ОСОБА_3 повністю виконала свої зобов'язання за договором купівлі-продажу майнових прав №430/Р/6/73/А від 10.02.2010 р. на квартиру АДРЕСА_1. (том 3, а.с. 23)

Актом приймання-передачі від 08.04.2011 р. ТОВ «Руніком-Стройінвест» на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав №430/Р/6/73/А від 10.02.2010 передало ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. (том І, а.с. 115)

31 травня 2011 року виконавчий комітет Таїровської селищної ради Овідіопольського району рішенням №660 задовольнив заяву ОСОБА_3 про видачу їй свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (том І, а.с. 103,105)

На підставі зазначеного вище рішення виконкому Таїровською селищною радою ОСОБА_3 31.05.2011 р. видано свідоцтво про право власності на квартиру і це право ОСОБА_3 зареєструвала у відповідності до чинного на той час законодавства. (том І, а.с. 100-101)

3 листопада 2011 року на підставі нотаріально посвідченого договору ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 спірну квартиру і 24.11.2011 р. ОСОБА_2 згідно чинного на той час законодавства зареєстрував своє право власності на квартиру. (том І, а.с. 98-99,102)

13.02.2015 р. нотаріально посвідченим договором ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у відповідності до положень ст. 651 ЦК України розірвали договір дарування від 03.11.2011 р., за яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дарунок спірну квартиру, після чого право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 (том 3, а.с. 64)

На підтвердження своїх посилань, що спірна квартира була придбана за рахунок її та ОСОБА_2 грошових коштів, набутих під час шлюбу, а також грошових коштів в сумі 5000 доларів США, подарованих їй її батьками, та переданих ОСОБА_2 ОСОБА_3, позивачка будь-яких допустимих згідно зі ст. 59 ЦПК України доказів суду не надала.

Заперечення відповідачки ОСОБА_3 про те, що вартість спірної квартири була оплачена за рахунок її особистих коштів ніякими доказами не спростовані.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував передачу ним будь-яких грошових коштів ОСОБА_3 для оплати вартості квартири.

З наданих позивачкою на підтвердження її вимог копій поточних рахунків ПАТ АБ «Південний» на ім'я ОСОБА_2 не слідує, що останній передавав грошові кошти його матері ОСОБА_3 чи надавав їй право розпоряджатися його грошовими коштами. (том 2, а.с. 35-89)

Не надала позивачка суду будь-яких допустимих доказів існування угоди між подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_3 з другого боку про те, що остання саме для подружжя, а не для себе, придбала спірну квартиру.

Не приймає до уваги суд посилання позивачки, що ОСОБА_3 пенсіонерка, отримує мізерну пенсію, а тому у неї не було і не могло бути грошових коштів для оплати вартості квартири. Ці посилання є припущенням позивачки, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Саме позивачка зобов'язана була довести факт передачі ОСОБА_2 спільних коштів подружжя ОСОБА_3 для придбання квартири для подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2, наявність угоди між подружжям ОСОБА_2 і позивачкою з одного боку та ОСОБА_3 з другого боку про придбання останьою квартири саме для подружжя, але будь-яких допустимих доказів на підтвердження цих фактів позивачка суду не надала.

Саме ОСОБА_3 оплатила ТОВ «Руніком-Стройінвест» вартість майнових прав за договором від 10.02.2010 р. та додатковою угодою до цього договору від 08.11.2011 р., набула право власності на квартиру і відповідно до ст. 317 ЦК України право розпоряджання нею, що вона і зробила, уклавши договір дарування зі своїм сином ОСОБА_2

ОСОБА_2 набув право власності на квартиру на підставі договору дарування. Згідно положень ст. 57 СК України квартира була його особистою приватною власністю і він вправі був без згоди позивачки в наступному розірвати договір дарування цього майна з ОСОБА_3

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 покупцем за договором купівлі-продажу майнових прав №430/Р/6/73/а від 10.02.2010 р. та додатковою угоду до нього від 08.04.2010 р., укладених між ТОВ «Руніком-Стройінвест» (Продавець) і ОСОБА_3 (Покупець); визнання, що рішення виконкому Таїровської селищної ради №660 від 31.05.2001 р. «Про видачу гр. ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1» стосується ОСОБА_2, а не ОСОБА_3; визнання права власності на спірну квартиру станом на 08.07.2013 р. за ОСОБА_2 фактично заявлені в інтересах ОСОБА_2 за відсутності у позивачки відповідних повноважень на вчинення таких дій.

Не приймає до уваги суд посилання позивачки на положення ст. 392 ЦК України як на підставу визнання за нею права власності на квартиру та витребування цього майна у ОСОБА_3, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнаня його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Верховний Суд України у справі за № 6-2124цс15 від 10.02.2016 р. висловив правову позицію, у якій зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

В даному випадку позивачка не була власником спірної квартири, не надала доказів набуття права власності на це майно, а тому відсутні правові підстави визнання за нею права власності на ? частину квартири та витребування цього майна від ОСОБА_3

В установленому законом порядку з письмової згоди власника спірної квартири ОСОБА_3 позивачка з дитиною у квартиру не вселялась. Проживає фактично позивачка зі своїми батьками та зареєстрована до цього часу за адресою: АДРЕСА_3. (том 1, а.с. 197; том 2, а.с. 29 зв.)

Членом сім'ї ОСОБА_3 позивачка не була і не є.

З наведених підстав суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 154. ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову ОСОБА_1 відповідно до ухвали Овідіопольського районного суду від 17.09.2015 р. у виді арешту на належну ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. (том 2, а.с. 208,217-218)

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214-215,218 ЦПК України, ст. ст. 60,61,69,70 СК України, ст. ст. 235,317,383,387,392,651,655 ЦК України, п. 25 постанови Пленум Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Руніком-Стройінвест», Таїровської селищної ради Овідіопольського району, про визнання недійсними договору купівлі-продажу майнових прав, рішення виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району, свідоцтва про право власності на квартиру, договору дарування квартири, договору про розірвання договору дарування, визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частину квартири, вселення відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову ОСОБА_1 відповідно до ухвали Овідіопольського районного суду від 17.09.2015 р. у виді арешту на належну ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження індексний номер 44315431.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляції через Овідіопольський районний суд протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя: В. М. Курочка