Номер провадження: 22-ц/785/3242/16
Головуючий у першій інстанції Крачкова С.В.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Ярахмедові Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання житлового будинку,

встановила:

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача витрати, понесені нею на утримання житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що вказаний житловий будинок належить їй та відповідачу в рівних частках на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. З 3.07.2011 року вона одноособово за власні кошти утримує будинок та сплачує житлово-комунальні платежі і ці витрати станом на 14.08.2015 року складають 48 608 грн. 67 коп. крім того, неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків щодо своєчасного відшкодування їй половини вказаних витрат, він заподіяв їй збитки у розмірі інфляційного знецінення гривні, які складають 14 396 грн. 74 коп., а тому просить стягнути з відповідача на її користь 38 701 грн. 08 коп..

В судовому засіданні представник позивачки на позові наполягав, посилаючись на обставини. викладені в позовній заяві. При цьому пояснив, що спірний житловий будинок в АДРЕСА_1, був у власності їх матері, на яку були оформлені особові рахунки. Вважає, що власник повинен утримувати майно, незалежно від його проживання. Поділ між сторонами не проведений, вони мають ідеальні частки в спільному майні. В період з 2011 по 2014 р. позивачка за свої власні кошти провела ремонт в будинку та виконала санітарно-технічні роботи у санвузлі. Особовий рахунок на споживання електроенергії відкритий на позивачку, а на газопостачання залишається оформленим на їх матір.

В судовому засіданні відповідач позов не визнав. При цьому пояснив, що за останні 5 років після смерті матері в будинку нічого не змінилось, капітального ремонту не було, можливо був косметичний ремонт. Доступ до будинку він отримав після звернення до правоохоронних органів у вересні 2014 року. До цього часу позивачка не зверталась до нього щодо участі в будь-яких витратах на утримання будинку.

Рішенням суду в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 38701,08, а також судові витрати у розмірі сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином сповіщені про час та місце розгляду апеляційної скарги, до суду апеляційної інстанції не з'явилися, про причини неявки не повідомили, а тому справа розглянута за їх відсутності, відповідно до ст. 305 ЦПК України.

10.05.2016р. на адресу суду надійшла заява, в якій зазначено, що позивач ОСОБА_2 відмовляється від позову, наслідки відмови їй відомі. Колегія суддів вважає, що вказана заява не може бути взята до уваги, так як, підпис ОСОБА_2 ніким не завірений, вона особисто не з'явилась до суду апеляційної інстанції, їй не були роз'яснені наслідки закриття провадження по справі у відповідності до ст. 206 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

На підставі свідоцтв про право на спадщину за законом відповідно від 8.10.2012 року та 9.10.2012 року позивачка та відповідач отримали у спадщину в рівних частках житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.4,5). У вказаному будинку сторони зареєстровані (а.с.6,7).

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Утримання житла - це комплекс робіт, спрямованих на створення необхідних умов для проживання людей і забезпечення збереження житлових будівель та технічного обладнання.

Виходячи зі змісту ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний утримувати майно, що йому належить та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, тобто нести витрати, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані та його функціонування.

Кожен співвласник зобов'язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали санітарний обов'язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес).

З розрахунку витрат на утримання будинку, наданого позивачкою (а.с. 8-9) вбачається, що позивачка в період з 17.08.2011 року по 13.03.2015 року сплатила за спожитий газ - 25 060, 72 грн., за електроенергію - 4 123, 80 грн., а всього за житлово-комунальні послуги її витрати складають 29 184, 52 грн..

Крім того, з вказаного розрахунку вбачається, що позивачкою проведено поточний ремонт в будинку, вартість якого складає 19 424, 15 грн., а всього її витрати складають 48 608, 67 грн..

В підтвердження цих витрат позивачкою надані платіжні документи (а.с.12-20), а також накладні та товарні чеки (а.с.21-23). Оскільки квитанції №29,№22, №16, №49, №37, №17, №118, №36 (а.с.16-16 зворот) стосуються періоду до смерті спадкодавця та в розрахунок позивачкою не включені, ці документи не є доказами по справі і судом правильно до уваги не були прийняті.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно ч.1 ст. 58 вказаного Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В порушення цих вимог позивачкою надані товарні чеки та накладні на придбання будівельних матеріалів, в яких відсутні відомості про особу - покупця: б/н від 10.07.2013 року; №013 від 12.12.2014 року; №001 від 12.12.2014 року; б/н від 24.03.2013 р. ( а.с.21-23), а накладна б/н від 2.08.2014 року ( а.с.21) взагалі видана на іншу особу «ОСОБА_4», а тому ці докази суд обґрунтовано вважав неналежними.

Крім того, в порушення ч.1 ст. 60 ЦПК України позивачка не надала докази в підтвердження виконання будівельних робіт та проведення поточного ремонту (висновок експерта, акт виконаних робіт, договір на виконання будівельних робіт тощо), а також докази щодо необхідності проведення цих робіт.

Більш того, в позовній заяві позивачкою взагалі не зазначено перелік будівельних робіт та час їх проведення.

Згідно Закону України « Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно ч.3 Правил користування електричною енергією для населення та ч.4 Правил надання населенню послуг з газопостачання споживання електричної енергії та газу здійснюється на підставі договору, укладеного зі споживачем - фізичною особою, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

В судовому засіданні було встановлено, що споживачем вказаних житлово-комунальних послуг ( газо- та електропостачання) є позивачка, яка відповідно їх і повинна оплачувати, оскільки відповідач в будинку не проживає і не користується цими житлово-комунальними послугами. Крім того, представник позивачки в судовому засіданні пояснив, що на ім'я позивачки відкрито особовий рахунок на споживання електричної енергії, а договір на газопостачання з нею не укладався.

Аналізуючи положення наведених норм права та докази, надані позивачкою суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачкою та її представником не доведений факт понесення нею об'єктивно необхідних витрат саме на управління, утримання та зберігання житлового будинку.

Згідно положень ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.1991 року індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг, а ст. 2 цього Закону встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Обов'язок сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення передбачений ч.2 ст. 625 ЦК України, і може бути покладений тільки на боржника у грошовому зобов'язанні на вимогу кредитора. Правовідносини сторін не випливають із грошових зобов'язань, які передбачають користування чужими грошовими коштами, а ґрунтуються на обов'язку позивачки та відповідача спільно утримувати належне їм майно.

Посилання позивачки на положення ст. 611, 623 ЦК України суд вірно вважав безпідставними, оскільки ці норми права передбачають правові наслідки порушення зобов'язання, які є мірами цивільно-правового захисту сторін зобов'язання ( боржника та кредитора) і одночасно є мірами цивільно-правової відповідальності. А тому збитки у розмірі інфляційного знецінення гривні, які просить стягнути позивачка, не є майновою шкодою у розумінні положень ст. 22 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи і докази не спростовують встановлених вище правильних висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков