Справа № 212/633/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста ОСОБА_1 у складі :

Головуючого судді : Т.І. Тимошенко

за участі секретаря судового засідання : І.О. Мариненко

за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3., відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті ОСОБА_1 цивільну справу за позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, застосування наслідків реституції, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, застосування наслідків реституції.

В обґрунтування свого позову позивач ОСОБА_2 у своїй позовній заяві зазначив, що він був власником квартири АДРЕСА_1. Цей факт підтверджується свідоцтвом № 421 про право власності на житло від 30 жовтня 2012 року.В 2013 році він разом із дружиною ОСОБА_6 вирішили продати дану однокімнатну квартиру та придбати їх синові ОСОБА_7 двокімнатну квартиру.Проте його теща ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_4 запропонували його дружині домовленість, щоб він подарував належну йому вищезазначену квартиру відповідачу ОСОБА_4 а відповідач або самостійно (у випадку наявності коштів) або за допомогою його рідної бабки ОСОБА_8 додасть необхідну кількість коштів на придбання двокімнатної квартири для їх сина.На виконання даної усної домовленості він в 2013 році він подарував належну йому вищевказану квартиру відповідачу по справі ОСОБА_4, який йому приходиться сторонньою особою, отже у нього не було ніяких підстав дарувати такий коштовний дар чужій людині, окрім вказаної домовленості.Він з дружиною зайнялись пошуком двокімнатної квартири для їх сина, а коли знайшли варіант, що їх влаштовував, ОСОБА_4 повідомив їх, що коштів в нього не мається, тому він не може виконати умови домовленості.Згідно ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, та, крім цього, згідно ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.Він уклав договір дарування квартири під впливом омани так, як відповідач його запевнив, що він поверне кошти за квартиру, тому він помиляючись щодо природи правочину, що ним вчинявся, уклав договір дарування квартири, а відповідач замовчав існування обставини, яка б перешкодила укладенню оспорюваного правочину - а саме відсутність коштів, які б він додав до вартості двокімнатної квартири, яку він бажав придбати своєму синові.На користь помилки з його боку, що свідчить про оману з боку відповідача є той факт, що він подарував квартиру чужій, сторонній особі, а сам та його рідний син залишився без квартири. Якби він не помилявся щодо правової природи своїх дій та якби його відповідач не ввів в оману, він не позбавляв би себе власності, а подарував спірну квартиру своєму синові, і той проживав хоча б в однокімнатній, але в своїй квартирі.

Тому він просив суд постановити рішення яким визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 05 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений ОСОБА_9 - приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1173, застосувавши наслідки реституції, повернувши сторони у стан, що існував до укладення договору, а саме повернути у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на вище зазначені підстави.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та суду зазначив що він ніяких коштів передати позивачу за квартиру не обіцяв, він отримав квартиру в дар, на той час він навчався і це питання вирішувалось в колі родичів.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 зазначивши що, позивач посилається на те що подарував він такий цінний подарунок тому, що відповідач нібито обіцяв разом зі своєю бабцею ОСОБА_8 віддати йому 10000 доларів, про те, а ні розписки, ні інших документів, які б свідчили про певну домовленість щодо сплати за квартиру коштів, немає. Більш того, в такому випадку правочин повинен був вчинятися в письмовій формі, як цього вимагає п.3 ч.1 ст.208 ЦК України.Тому, всі твердження позивача, що ОСОБА_4 або ж ОСОБА_8 щось позивачу винні нічим не підтверджується і може сприйматись лише як припущення, а не доказ.Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях. Зі змісту договору дарування вбачається, що при його укладенні сторони попередньо були ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, обізнані із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно Із вільним волевиявленням, котре відповідає внутрішній волі учасників цього правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків. Жодних коштів ОСОБА_4 та ОСОБА_8 позивачу ОСОБА_2 як до підписання договору дарування, під час, так і після не сплачували. ОСОБА_4Г не міг сплачувати взагалі так як ніякої домовленості між ним та позивачем не було. Позивач повністю усвідомлював зміст правочину його істотні умови, що виключає визнання його недійсним з зазначених підстав. За таких обставин, у зв'язку із безпідставністю заявлених вимог позивача про визнання договору дарування квартири недійсним, та застосування наслідків реституції просив в позові ОСОБА_2 відмовити.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_2 суду пояснив що він не памятає що саме було зазначено в договорі дарування, укладаючи договір дарування він вважав, що ОСОБА_4 сплатить кошти за квартиру. Він є необізнаним в юридичних питаннях, тому у нотаріуса він не в повній мірі усвідомлював значення своїх дій, він вважав, що укладає не просто договір дарування, за яким він нічого не отримає, а лише позбавиться своєї квартири, а укладає фактично договір купівлі-продажу квартири із відстрочкою платежу , на питання суду позивач не зазначив яку саме суму грошових коштів йому повинен був заплатити відповідач.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, суду зазначила що, саме вона запропонувала своєму чоловіку, укласти договір дарування, оскільки вважала що вони зможуть порозумітись із родичами з цього приводу.

Допитана в якості свідка приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_9 якою було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 05 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1173 суду в судовому засіданні пояснила що, нею дійсно було посвідчено вищезазначений договір дарування. Під час укладення договору сторонам договору нею розяснювались як умови укладення договору, так і правові наслідки укладення зазначеного договору. Позивач ОСОБА_2 на її питання чи розуміє він наслідки укладення договору пояснив що, квартиру він передає безоплатно та передачі грошових коштів не буде, взагалі мова про грошові кошти не йшла.

В судовому засіданні встановлено що позивач у справі ОСОБА_2 будучи власником квартири АДРЕСА_4, що підтверджується свідоцтвом № 421 про право власності на житло від 30 жовтня 2012 року, за сімейною домовленістю подарував належну йому квартиру відповідачу у справі ОСОБА_4, що підтверджується договором дарування укладеним 05 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_9, та зареєстрованим в реєстрі за № 1173.

Заслухавши сторони та вивчивши додані до матеріалів справи письмові докази суд вважає недоведеною вимогу позивача про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2, укладеного 05 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого ОСОБА_9 - приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1173, та застосування наслідків реституції, а саме повернення сторін у стан, що існував до укладення договору, з тих підстав що позивачем не доведено, що на момент підписання договору дарування він не відповідав його волевиявленню, та йому не були відомі наслідки укладення договору, та те що він при укладенні договору помилився щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки із наданих суду свідчень приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_9, якою було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 05 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1173 нею під час укладення договору сторонам договору було розяснено як умови укладення договору, так і правові наслідки укладення зазначеного договору. Позивач ОСОБА_2 на її питання чи розуміє він наслідки укладення договору пояснив що, квартиру він передає безоплатно та передачі грошових коштів не буде, взагалі мова про грошові кошти не йшла, зазначені свідчення суд приймає як належний та допустимий доказ в підтвердження того факту що, нотаріусом позивачу була розяснена суть договору дарування, та він розумів наслідки його укладання.

Також добровільність укладення договору дарування підтвердив допитаний свідок ОСОБА_6, яка суду зазначила що, саме вона запропонувала своєму чоловіку, укласти договір дарування, оскільки вважала що вони зможуть порозумітись із родичами з цього приводу, ці свідчення спростовують твердження позивача про те що укладення договору дарування квартири було запропоноване його тещею ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_4. Також суд приймає до уваги твердження відповідача з приводу того що на момент укладення договору дарування квартири він ніяких коштів передати позивачу за квартиру не обіцяв, він отримав квартиру в дар, на той час він навчався, і це питання вирішувалось в колі родичів, в спростування цих обставин позивачем суду доказів які б достовірністю свідчили про те, що він був якимось чином введений в оману надано не було.

Відповідно до ч.1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст.60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З огляду на викладене, доводи позивача не знайшли своє підтвердження, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 57, 58 ЦПК України, що з достовірністю підтверджують факт того що під час укладення договору дарування від 05 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 1173 він був введений в оману, не розумів умови та наслідки укладення договору дарування.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 725 ЦК України договором дарування може бути встановлений обов'язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення.

Але, з вищезазначеного нотаріально посвідченого договору дарування від 05 вересня 2013 року, укладеного між сторонами видно, що в ньому не міститься положень, що передбачають вчинення будь-яких дій обдаровуваним..

Позивач посилається на ст. 229 ЦК України, де вказано якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним та на ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом не дійсним.

Однак згідно до ст. 229 ЦК України в чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції встановлено; правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки а саме:

- Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

- У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно до ст. 230 ЦК України встановлено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману а саме;

- Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

- Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Із договору дарування квартири від 05 вересня 2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем вбачається, що на момент вчинення правочину він підписаний власноручно дарувальником та обдаровуваним, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, та при цьому жодних додаткових домовленостей між сторонами не було.

Зі змісту пункту 4.1 вищезазначеного договору вбачається, що як позивачу так і відповідачу роз'яснено, та обидва ознайомились та погодились з тим, що укладення договору не пов'язане із виконанням обдаровуваним, тобто відповідачем будь-яких дій майнового або не майнового характеру на користь дарувальника, тобто позивача у справі як на момент підписання договору дарування, так і в майбутньому. Тому суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним, та застосування наслідків реституції з зазначених позивачем підстав, а саме вчинення правочину помилившись щодо обставин, які мають істотне значення, та того що його відповідачем навмисно було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і у відповідності зі ст. 15, 16, 203, 215, 229-230, 717, 725, 727 Цивільного Кодексу України, п. 8 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», ст. 10, 11, 60, 61, 212-214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В ;

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, застосування наслідків реституції - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т. І. Тимошенко