Провадження № 2/161/444/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Олексюка А.В.,

при секретарі - Педич Ю.С.,

за участю представника відповідача - Рудь Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання кредитного договору недійсним.

Свій позов обґрунтовує тим, що 16.05.2005 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» був укладений договір про надання кредиту №Ф1-05/26832-254, згідно з умовами якого банк надав йому грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним договором, між сторонами було укладено іпотечний договір від 16.05.2005 року № 26832-354.

Позивач вказує, що вищевказаний кредитний договір суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Правилам наданням банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Вказує, що банком його не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості усіх послуг, повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, не отримано письмове підтвердження споживача про ознайомлення з даною інформацією; не містить вартості кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; йому не було повідомлено про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань будуть покладені виключно на споживача.

Крім того, вважає, що умови кредитних договорів є несправедливими, а тому підлягають визнанню недійсними.

Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати недійсним вищевказаний кредитний договір.

В судове засідання позивач не з'явився, проте подав суду письмову заяву про розгляд справи без його у часті за наявними матеріалами справи. Просив суд його задовольнити.

Представник відповідача Рудь Б.Ю. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.05.2005 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» був укладений договір про надання кредиту №Ф1-05/26832-254, згідно з умовами якого банк надав йому грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США на строк до 16.05.2010 року, зі сплатою процентів в розмірі 16 % річних.

П. 3.2. договору позичальник зобов'язався щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця проводити погашення заборгованості по кредитним ресурсах в складі щомісячного ануїтентного платежу, розмір якого по дійсному договору складає 327,00 доларів США.

Посилання позивача про обовязковість отримання банком або позичальником індивідуальних ліцензій Національного банку України для здійснення валютних операцій, а саме: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, є безпідставним та спростовується наступним.

Так, відповідно до ст. 5 Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не погребують індивідуальної ліцензії, на весь період /дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто виходячи з положень ст.5 Декрету, можна зробити висновок, що генеральні ліцензії видаються Національним банком лише певному колу субєктів: банкам, фінустановам та оператору поштового зв'язку на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Натомість індивідуальні ліцензії можуть видаватися всім субєктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції, при цьому у Декреті визначено вичерпний перелік таких операцій.

Крім цього, Національним банком прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, відповідно до п. 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за N 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Оскільки банк отримав банківську ліцензію та дозвіл Національного банку на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції з щодо розміщення іноземної валюти.

Відповідно до п. «в» ч.4, ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

А тому, твердження позивача про обовязковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, не відповідає положенням ст.19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку для надання кредитів в іноземній валюті резидентам.

Отже, з врахуванням викладеного суд вважає, що банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (частина 5 статті 18).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін мас бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1, ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проте, позивач всупереч ст. 60 ЦПК України не представив суду доказів та не зазначив беззаперечних доводів, які б свідчили про укладення договору з порушенням вимог чинного законодавства.

А тому, дослідивши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають через їх безпідставність.

Керуючись ст. ст. 10-11, 57-60, 212-215, 360-7 ЦПК України, на підставі ст.ст. 3, 203, 215, 230, 257, 261, 267, 627-629, 638, 1054 ЦК України, ст.ст.11,18-19ЗУ «Про захист прав споживачів», суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк