Справа № 530/868/16-ц
Номер провадження 2/530/516/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Тарасівської сільської ради, Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_3 звернулися в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування.

В судове засідання позивачі не з»явилися, направивши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог.

Представник відповідача, Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

Суд, зачитавши заяви позивачів, які підтримали свої позовні вимоги, відповідача, який визнав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження домоволоідяння.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до вимог ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідачем у позові заявлено Тарасівську сільську раду Зіньківського району Полтавської області, як представницький орган територіальної громади у комунальній власності якої знаходиться земля, на якій розміщений житловий будинок.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-КЕ № 301948 від 07.08.2015 року 06 серпня 2015 року померла ОСОБА_4 (а.с.14), яка є ОСОБА_1 мамою, відповідно до копії свідоцтва про народження серія УІ-УР № 1655545 від 07.10.1964 року (а.с.16). За життя, 19.06.2015 року, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склала заповіт, відповідно до якого заповіла ОСОБА_4 - своєму синові, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що належало їй на день її смерті і на що вона законом мала право. Вказаний заповіт було посвідчено секретарем Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 84. Даний заповіт при житті спадкодавця не змінювався та не скасовувався, про що є запис на заповіті станом на 06.08.2015 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина за заповітом. Спадковим майном спадкодавця є домоволодіння, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: Зіньківський район, с. Тарасівка, вул. Івченка, будинок 32 (стара адреса Зінківський район, с. Тарасівка, вул. Івченка, будинок 19 (зміни внесено Рішенням виконкому Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області № 29 від 29.04.2016 року)).

ОСОБА_4 має намір прийняти спадщину за заповітом матері подавши до нотаріуса відповідну заяву за місцем її відкриття протягом 6-ти місяців, після відкриття спадщини, але вирішити в нотаріальному порядку питання про спадкування домоволодіння немає можливості, оскільки свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 14 травня 1990 року, видане на підставі рішення виконкому Тарасівської сільської ради народних депутатів № 68 від 20.08.1987 року, зареєстроване в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 252 14 травня 1990 року на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_4. Членами колгоспного двору були: ОСОБА_4 - голова колгоспного двору, ОСОБА_1 - син та ОСОБА_1 (ОСОБА_2 після одруження) ОСОБА_6 - онука голови колгоспного двору, а ОСОБА_7 - дочка (а.с.17).

Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, а відомостей про реєстрацію права власності на житловий будинок саме за ОСОБА_4 немає, нотаріус не в змозі встановити яка частка спадкового будинку належала саме спадкодавцеві. На підставі цього Державним нотаріусом Зінківської державної нотаріальної контори JI.В.Герасименко було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 24.06.2016 року (а.с.15).

Зі змісту ч. 5 ст. 1268 ЦК України, не залежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 23 Постанови ПВСУ від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи те, що спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилась після 01.01.2004 року, відтак до правовідносин про спадкування застосовуються відповідні правила ЦК України в редакції 2003 року.

Будинок, про який йдеться, батьки ОСОБА_1 побудували в 1945 рці, всі інші господарські будівлі даного домоволодіння добудовувались в 70-х роках.

Відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затверджених ЦСУ СPCP 13 квітня 1979 року N 11215 визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в по господарській книзі та відомості щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.

Згідно довідки, виданої виконкомом Тарасівської сільської ради за № 609 від 15.06.2016 року, домоволодіння в с. Тарасівка, вул. Івченка, 32, згідно господарської книги № 14, особовий рахунок № 1109 станом на 15.04.1991 року відносилось до типу колгоспного двору. Членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року були: ОСОБА_4, 17.04.1936р.н. - голова сімї. ОСОБА_1, 18.08.1964р.н. - син. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 - онука. Земельна ділянка 0,81 га. Інформація про господарські будівлі та споруди відсутні.

14 травня 1990 р. виконкомом Тарасівської сільської ради видано голові колгоспного двору ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на цей будинок (а.с.18).

На 15 квітня 1991 р. у будинку, який належав до колгоспного двору проживали та були прописані: спадкодавець ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дівоче прізвище - ОСОБА_1) ОСОБА_6, дочка ОСОБА_1 і онука спадкодавця. Також з ними проживала дружина ОСОБА_1, але вона не була прописана, а також не відносилась до членів колгоспного двору.

Станом на 06.08.2015 року, день смерті ОСОБА_4, за адресою Зінківський район, с. Тарасівка, вул. Івченка, будинок 32, місце проживання інших осіб не зареєстровано, що підтверджено довідкою № 607 від 15.06.2016 року, виданою Тарасівською сільською радою.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності» ( п. 6 другий абзац ) та ст.. 123 ЦК (в редакції 1963 року) до правовідносин, які виникли раніше, тобто до набрання чинності Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбано до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме : а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена колгоспного двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення вказаних правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, а відповідно до ч.2 ст. 123 ЦК Української РСР розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, влючаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до ст. 563 ЦК Української РСР, в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство у майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила розділу «спадкове право» ЦК Української РСР. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Відповідно до пункту 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду справ про спадкування», якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, право спадкування виникає також у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п»ятої черг, відповідно до статей 1263-1265 ЦК України. У такому разі право прийняття спадщини в особи, яка є спадкоємцем за законом третьої, четвертої та п»ятої черг здійснюється у строки, встановлені ч.2 ст.1270 ЦК України.

Згідно з Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 і №69, суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. г) п.6 Постанови №20 від 22.12.95 р. Про судову практику у справах за позовами по захист права приватної власності, згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" ( 885-12 ) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний ) житловий будинок, господарство 32 по вулиці Івченка в с. Тарасівка, Зіньківського району Полтавської області складається з будівель та споруд позначених в технічному паспорті літерами: А-1 житловий будинок; літня кухня Б, гараж б, сарай б1,В, Г,Д,д; погріб-в; вбиральня Ж, колодязь питний -К, ворота огорожі №1, огорожа №2, труборпровід №3 (а.с. 21-25 ).

Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), Закон України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року).

Відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Згідно з п.2.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 р. № 127 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773 на присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї (хліви), літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо).

Згідно роз'яснень Держбуду України (лист № 12/5-126 від 23.03.1999 року) об'єкти нерухомого майна, збудовані до прийняття Постанови Кабінету Міністрів від 05.08.1992 року, здачі в експлуатацію не підлягають.

Отже, системний аналіз наданих позивачем у справі доказів свідчить про те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 і також є таким, що належним чином заявив про прийняття ним спадщини. При цьому, з урахуванням постанови нотаріуса позивач не може у встановленому порядку отримати відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове домоволодіння, оскільки не була проведена державна реєстрація права власності на нерухоме майно.

В контексті звернення позивачів до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_8 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Таким чином, проаналізувавши в своїй сукупності відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та доведеності прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 з урахуванням мотивів відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом, суд приходить до висновку про задовлення позову.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись п.. 4, Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 120-123, 524, 529, 548, 549 ЦК Української PCP, ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 80, 212-223 ЦПК , п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Тарасівської сільської ради, Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителем ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на 2/3 частини житлового будинку, який розташований за адресою: вул. Івченка, 32, с. Тарасівка, 3іньківського району, Полтавської області, який в цілому складається з будівель та споруд позначених на плані земельної ділянки в технічному паспорті літерами: А-1 житловий будинок; літня кухня Б, гараж б, сарай б1, В, Г, Д, д; погріб-в; вбиральня Ж, колодязь питний - К, ворота огорожі №1, огорожа № 2, труборпровід №3, що належали ОСОБА_4 померлій 17.04.2006 року, в порядку спадкування за заповітом.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_2, жителькою м.Полтава, вул. Лисенка, 169, Полтавської області, право власності на 1/3 частину житлового будинку, який розташований за адресою: вул. Івченка, 32, с. Тарасівка, 3іньківського району, Полтавської області, який в цілому складається з будівель та споруд позначених на плані земельної ділянки в технічному паспорті літерами: А-1 житловий будинок; літня кухня Б, гараж б, сарай б1, В, Г, Д, д; погріб - в; вбиральня Ж, колодязь питний -К, ворота огорожі №1, огорожа №2, труборпровід №3.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_9