У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Попович О.В.,

суддів: Гвоздика П.О., Карпенко С.О.,

Дербенцевої Т.П., Маляренка А.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на незавершений будівництвом житловий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати спільним сумісним майном подружжя незавершений будівництвом будинок із ступенем готовності 65%, розташований по АДРЕСА_2, визнати за ним право власності на 1/3 частини цього будинку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що під час шлюбу з ОСОБА_4 остання та її син ОСОБА_5 уклали 23 січня 1998 року договір обміну, за умовами якого обміняли належну останнім на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 на незакінчений будівництвом житловий будинок по вул. Челюскінців,11 в м. Ужгороді з надвірними спорудами. Згідно п. 4 зазначеного договору обміну відсоток готовності житлового будинку на момент укладення договору становив 46%. Будинок складався з одного поверху житловою площею 44,5 кв м та загальною площею - 51,9 кв м.

Оскільки будинок був недобудований, поетапно здійснювали його реконструкцію, добудову. При цьому перебудова будинку відбувалася за кошти позивача, окрема, з метою закупівлі необхідних будівельних матеріалів та проведення оплати праці будівельників по проведенню реконструкції старого будинку, позивач 25 жовтня 1997 року та 22 січня 1998 року продав дві належні йому на праві приватної власності квартири в м. Ужгороді по вул. Грушевського, 72/3 та по вул. Джамбула, 54/30. Отримані від продажу квартир кошти були вкладені у реконструкцію будинку, яка проводилась до кінця 2002 року, оплатив роботи із підливки фундаменту, повної реконструкції першого поверху, перекриття бетонними плитами першого поверху, будівництва мансардного поверху, установки даху та покриття його шифером, установки віконних рам та дверних коробок, будівництва цегляного забору тощо.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 у 2003 році, готовність будинку склала 65%, є результатом грошових вкладень позивача, а тому він підлягає визнанню спільною сумісною власністю, набутою під час шлюбу між позивачем та ОСОБА_4

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року позов задоволено частково. Визнано будинок, незавершений будівництвом, із ступенем готовності 65%, розташований по АДРЕСА_2, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 19 % готовності у незвершеному будівництві житловому будинку із ступенем готовності 65 %. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 19% незвершеного будівництвом житлового будинку із 65 % ступенем готовності та надвірних споруд у АДРЕСА_2.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Установлено, що з 05 червня 1997 року по 04 лютого 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За договором міни, укладеним 23 січня 1998 року,

ОСОБА_7, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5, обміняла квартиру АДРЕСА_1, яка належала їй та неповнолітньому ОСОБА_5 на праві власності, на незакінчений будівництвом будинок з надвірними спорудами у АДРЕСА_2. Право власності на будинок було оформлене на ОСОБА_3 та ОСОБА_5 На час укладення договору міни стан готовності будинку становив 46 %.

За час перебування у шлюбі з ОСОБА_3, станом на час розірвання шлюбу, готовність будинку становила 65 %, що підтверджено висновком № 145 судової будівельно-технічної експертизи (а.с. 23 - 25).

Установлено, що ремонт в будинку сторони проводили під час перебування у шлюбі, за спільні кошти.

Ринкова вартість будинку станом на 2010 рік збільшилась до 414 116, 5 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 60 СК України.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, згідно із сімейним законодавством діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився і апеляційний суд, дійшов правльного висновку, що реконструкція спірного будинку відбувалась під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, отже, частина будинку, на яку збільшився стан його готовності, тобто 19 %, є спільним сумісним майном подружжя.

Проте колегія суддів не може погодитись із висновком суду про визнання за позивачем права власності на частину будинку, який є незавершеним будівництвом.

Так, правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва, визначені статтею 331 ЦК України, яка визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закон.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані упроцесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єктанерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2710цс15.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд усупереч ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України та наведеним вище нормам закону не врахував, що будинок до експлуатації у встановленому законом порядку не введено, та передчасно визнав за позивачем право власності на частину будинку.

Оскільки при ухваленні рішення про визнання за позивачем права власності на частину будинку судом допущені порушення при застосуванні норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на незавершений будівництвом житловий будинок передати до апеляційного суду на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Попович

Судді: П.О. Гвоздик

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.В. Маляренко