Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/617/16-ц
Провадження №: 2/332/443/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2016 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Безлер Л.В.,

при секретарі Мельнік Д.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Заводського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу №332/617/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У березні ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

У позові ОСОБА_1 зазначив, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2. У даному будинку зареєстровані він та його малолітні діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Також позивач зазначає, що близько п'яти років тому у вищезазначений будинок вселилася та незаконно проживає мати його дітей - відповідач ОСОБА_3, яка не перебуває з ним в зареєстрованому шлюбі, не веде з ним спільне господарство і тому не є членом його сім'ї. Згоди ОСОБА_3 на проживання у власному будинку він не надавав. Вони постійно сваряться, при цьому відповідач висловлюється нецензурною лайкою та погрожує його життю і здоров'ю, застосовує фізичне насильство. Окрім цього він сплачує комунальні послуги, якими також користується ОСОБА_3 Відповідач обмежує його в праві повноцінно користуватися майном, добровільно звільнити належний йому будинок не бажає, хоча має місце реєстрації. Посилаючись на ст.391 ЦК України,ст.ст.109, 116 ЖК України просить усунути перешкоди в користуванні його житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позов та просили його задовольнити з викладених підстав. Зокрема, позивач пояснив, що в 2012 році до свого будинку відповідачку з її речами він перевіз тимчасово. Спочатку вона там проживала в якості його коханої жінки. Після народження першої дитина - ОСОБА_5, стосунки між ними погіршилися. Ще через два роки народився ОСОБА_6, хоча, як зазначив позивач, збільшення численності сім'ї він не бажав. Також позивач пояснив, що відповідач псує майно в будинку, а саме, може щось розбити. ОСОБА_1 зазначив, що деякі речі були придбані за кошти, отримані в якості державної допомоги при народженні дітей, а саме, піч, холодильник, тощо, деяке майно придбано за їх спільні кошти. Він звертався до дільничного інспектора поліції з приводу застосування насильства до нього з боку відповідача, однак жодних заходів прийнято не було.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти позову посилаючись на те, що з відповідачем вони познайомилися в грудні 2010 року і між ними склалися близькі особисті відносини. За пропозицією позивача вони з 19.08.2011 року почали разом проживати, тобто між ними склалися фактичні шлюбні відносини. Спочатку проживали в квартирі сина позивача, що розташована у с.Лежине, Залізнична станція Лежине. У лютому 2012 року позивач запропонував їй переїхати до його будинку у АДРЕСА_2. У вказаний будинок позивача вони переїхали 09.06.2012 року та, очікуючи народження дитини, почали облаштовуватися, вести спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася їх перша дитина - ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_6. Після народження другої дитини відносини з позивачем погіршилися і фактично шлюбні відносини були припинені. Причиною сварок стали зради позивача, у зв'язку з якими він перестав цікавитися дітьми та приймати участь у їх утриманні та вихованні. Відповідач також пояснила, що за час спільного проживання з позивачем за її кошти було проведено газ у будинок, придбано меблі, техніку, жалюзі. Позивач зробив прибудову до кухні, облаштовував двір будинку. ЇЇ дохід складали гроші, отримані після смерті старшого сина у 2012 році та кошти, що вона отримує у зв'язку з народженням дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Також відповідач зазначила, що має реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 (квартира не приватизована), де зареєстровані та проживають п'ять осіб. Умов для її проживання з дітьми в зазначеній квартирі немає. ОСОБА_3 не заперечувала, що мають місце прояви словесної агресії з її боку на адресу відповідача, однак це є наслідком його провокацій та зрад.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечувала проти позову, посилаючись на те, що оскільки відповідач ОСОБА_3 оселилася у будинку позивача за його згодою, в якості дружини, сторони утворили сім'ю, від шлюбу народилися діти, то не можна вважати вселення відповідача до будинку позивача незаконним та самоправним. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє членів сім'ї права користування займаним житловим приміщенням. Також представник відповідача зазначила, що позивачем не надано жодних доказів, які б давали підстави для виселення відповідача відповідно до положень ст.116 ЖК України. Окрім цього, заперечуючи проти позову, представник відповідача вказала, що сторонами було визначено місце проживання дітей у будинку відповідача, де вони зареєстровані та існують усі мови для їх розвитку та життя. Декларація прав дитини передбачає, що тільки у виняткових випадках малолітні діти можуть бути розлучені з матір'ю. В квартирі, в якій зареєстрована відповідачка, умови для проживання матері з малолітніми дітьми відсутні, тому виселення ОСОБА_3 буде суперечити інтересам дітей.

Свідок ОСОБА_7 під час розгляду справи пояснила, що є матір'ю відповідачки ОСОБА_3 Із позивачем остання зустрічалася, а потім вони почали жити разом у будинку позивача. За гроші відповідачки у будинку сторони зробили ремонт, придбали меблі. Останнім часом відносини їх погіршилися, вони ображають один одного, сваряться на побутовому ґрунті та з причини зрад позивача. Вважає, що ОСОБА_3 є цивільною дружиною позивача і в їх сім'ї можна все налагодити.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що перебуває із позивачем в дружніх відносинах, раніше вони працювали на одному підприємстві. В 2010 році позивач представив відповідачку колективу як свою кохану жінку. Коли сторони оселилися в зазначеному будинку, там не було ані газу, ані води. З літа 2015 року стосунки сторін погіршилися. Їй відомо, зі слів позивача, що сторони постійно сваряться, однак причини їй невідомі. Зазначила, що з чотирьох кімнат, які є в будинку, позивач займає лише одну, господарство ведуть окремо.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що перебуває у дружніх відносинах з позивачем. ОСОБА_1 познайомив її з відповідачкою в 2010 році. Сторони проживають разом, ведуть спільне господарство, вона їх сприймає як сім'ю. Їй відомо, що між сторонами існують конфлікти, однак причини сварок їй невідомо.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що зі слів позивача їй відомо про існування конфліктів між сторонами, про те, що відповідач обмежує позивача у користуванні холодильником. В гостях у сторін ніколи не була. Ій відомо, що позивач не бажав народження дітей. Вважає, що оскільки у сторін не був зареєстрований шлюб, то ОСОБА_3 ніколи не була дружиною ОСОБА_1

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши її обставини, об'єктивно оцінивши докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Запорізького МБТІ № 20530 від 16.1.1.2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 61/100 частину будинок АДРЕСА_2 (а.с.8). Згідно з копією довідки №481 від 26.02.2016 року, виданої виконкомом Наталівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_1 дійсно зареєстрований у АДРЕСА_2, до складу сім'ї якого належать діти ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с.8).

З літа 2012 року у сторін склалися фактичні шлюбні відносини. Так, сторони, очікуючи народження спільної дитини, почали разом постійно проживати за вищевказаною адресою, звільнивши перед цим квартиру сина позивача, що знаходиться у АДРЕСА_3, в якій вони разом мешкали тимчасово. При цьому позивач особисто перевіз ОСОБА_3 з речами до власного будинку. За час спільного проживання сторонами було проведено газ до будинку, придбано меблі, техніку, тощо, в тому числі за кошти відповідача, а отже сторони вели спільне господарство. За час спільного проживання у сторін народилося двоє дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 16.10.2012 року та НОМЕР_2 від 20.01.2015 року (а.с.5, а.с.6).

Отже між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю і вони утворили сім'ю в розумінні положень ст.3 СК України.

Вищевикладені обставини підтверджуються поясненнями сторін, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 і спростовують твердження позивача щодо самоправного, без наявності його згоди, вселення відповідача та подальшого безпідставного проживання у будинку АДРЕСА_2, який належить йому на праві власності.

У постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року (справа № 6-158цс14) міститься правовий висновок про те, що виходячи з положень частини першої статті 383, статті 391 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У статті 405 ЦК України зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів її сім'ї.

Судом встановлено, у будинок АДРЕСА_2, який належить позивачу на праві власності, відповідач вселилася за його фактичною згодою, як член сім'ї, оскільки між сторонами існували фактичні шлюбні відносини, вони вели спільне господарство, виховували дітей. На даний час між сторонами існують конфлікти, спільного господарства вони вже не ведуть та фактично сімейні відносини припинили, що підтверджується їх поясненнями та поясненнями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8

Однак, відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням, тому виселення відповідача з таких підстав неможливе.

У позові ОСОБА_1 зазначає про створення відповідачкою нестерпних умов проживання для нього, а саме, про наявність конфліктів між ними, погроз його життю та здоров'ю. Внаслідок застосування фізичного насильства з боку ОСОБА_3 він звертався до лікарні та органів поліції.

Наявність конфліктів між сторонами підтверджується поясненнями свідківОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10

Згідно з копією медичної довідки від 29.12.2015 року, ОСОБА_1 встановлено діагноз : різана рана верхнього повіку, лівої щоки та шкіри лоба, перенісся, лівої надбрівної дуги (а.с.19).

Відповідно до копії витягу з кримінального провадження №0002496, 30.12.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено заяву ОСОБА_1 про отримання ним за адресою: Запорізька область, Запорізький район, АДРЕСА_2, тілесних ушкоджень від співмешканки ОСОБА_3; правова кваліфікація зазначена за ч.1 ст.125 КК України (а.с.28).

Відповідно до довідки слідчого СВ Запорізького ВП Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області Савченка С.О. від 05.04.2016 року, вищезазначена заява ОСОБА_1 прийнята 29.12.2015 року та зареєстрована в ЄРДР 30.12.2015 року, розпочато досудове розслідування (а.с.29).

Отже, на даний час факт отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_1 від дій саме ОСОБА_3 підтвердження не знаходить.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення без надання іншого жилого приміщення передбачено ч. 1 ст. 116 Житлового Кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших осіб проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне руйнування (псування) жилого приміщення, порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення, і відповідно до правил ст.59 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Окрім того, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Між тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів саме систематичного порушення правил співжиття, які свідчать про те, що стосовно відповідача повноважними органами застосовувалися заходи попередження або громадського впливу і це не дало позитивних результатів та при цьому відповідачем повторно порушувалися правила співжиття.

Тому, для виселення за цією підставою, необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Проте, позивачем не доведено, з посиланням на належні та допустимі докази, яким саме чином відповідач перешкоджає йому у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, а саме належним йому на праві власності будинком.

Суд вважає, що посилання відповідача про ненадання відповідачкою йому доступу до холодильника, телевізора, та на те, що він займає лише одну з чотирьох кімнат у будинку, з урахуванням проживання у будинку двох малолітніх дітей, не є суттєвими та достатніми підставами, які б свідчили про наявні перешкоди у користуванні майном та були б підставами для виселення відповідача.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 31 ЦПК України закріплює принцип процесуальної рівноправності сторін, сутність якого полягає в тому, що сторони у цивільному процесі наділяються рівними можливостями щодо відстоювання своєї позиції в цивільній справі.

Враховуюче те, що виселення відповідача з підстав припинення сімейних відносин з позивачем при встановлених судом обставинах неможливе, а також те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачка перешкоджає йому у здійсненні права користування та розпорядження майном, систематично порушувала правила співжиття, в зв'язку з чим до неї вживалися заходи попередження або громадського впливу, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачки, передбачених ст.391 ЦК України, ст.ст.109, 116 ЖК України, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У зв'язку із залишенням позову без задоволення та відсутністю витрат, понесених відповідачем, питання розподілу судових витрат судом не вирішувалось.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 13.05.2016 року. Повний текст рішення виготовлено 17.05.2016 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя Л.В.Безлер