У Х В А Л А

іменем україни

02 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

ФаловськоїІ.М., Червинської М.Є.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про захист прав споживачів та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 28 квітня 2007 року уклав із публічним акціонерним товариством «Родовід Банк»(далі - ПАТ «Родовід Банк», банк) договір кредиту.

Посилаючись на те, що банк у порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 2.1-2.3, 3.3, 3.8 постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 10 травня 2007 року № 168 ні при укладенні договору, ні на запит його представника не надав інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, позивач просив зобов'язати відповідача надати йому таку інформацію.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що постанова НБУ від 10 травня 2007 року, на яку посилається позивач в обгрунтування позову, була прийнята пізніше, ніж укладено договір кредиту між сторонами, тому її положення на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду, зазначивши при цьому також про те, що у кредитному договорі міститься відмітка позивача про ознайомлення його зі всіма умовами кредитування, а із запитом до банку про надання інформації, яка містить банківську таємницю, у 2015 році звернувся представник позивача, який не мав повноважень на отримання такої інформації, яка є банківською таємницею.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 28 квітня 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 105 тис. доларів США.

13 липня 2015 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - звернувся до банку з листом, в якому просив надати інформацію щодо умов кредитування та сукупну вартість кредиту, отриманого ОСОБА_3, проте відповіді банк не надав.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що при укладенні договору кредиту, а в подальшому й на запит його представника банк у порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 2.1-2.3, 3.3, 3.8 постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 не надав в письмовій формі інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Відповідно до п. 1.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, ці Правила розроблено відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України», ст. ст. 47, 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що представник ОСОБА_3, який звернувся до банку із запитом на надання інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не мав необхідного обсягу повноважень для отримання інформації, що містить банківську таємницю, оскільки у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дав належної правової оцінки довіреності, виданій 18 травня 2015 року ОСОБА_3 у тому числі й ОСОБА_5, відповідно до якої останньому надано право отримувати будь-яку інформацію в банківських установах України, що стосується довірителя (розсекречувати банківську таємницю стосовно нього та його персональні дані) (а.с. 10).

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про те, що права позивача не порушені є передчасним, оскільки банк не надав його представнику на запит інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська

М.Є.Червинська