УХВАЛА

іменем україни

7 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-канадське підприємство «Міст-Тур» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-канадське підприємство «Міст-Тур» на рішення апеляційного суду Львівської області від 3 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 17 травня 2011 року вона працювала у товаристві з обмеженою відповідальністю « Спільне українсько-канадське підприємство «Міст-Тур» (далі - ТзОВ «СП «Міст-Тур») на посаді заступника фінансового директора зі строком випробування 3 місяці та з виконанням обов'язків головного бухгалтера. Наказом товариства від 10 січня 2014 року № 2 внесено зміни до штатного розпису та скорочено штат працівників у зв'язку з погіршенням економічного становища та надмірним навантаженням на фонд заробітної плати. Відповідно до п. 1 цього наказу з 10 березня 2014 року скорочено посаду заступника фінансового директора та виведено її зі штатного розпису товариства. Зазначала, що її було повідомлено про звільнення у зв'язку зі скороченням посади заступника фінансового директора та про відсутність будь-якої вакантної посади, яку відповідач міг їй запропонувати. 17 березня 2014 року відповідачем було видано наказ про припинення з нею трудового договору, звільнення її з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та виплату вихідної допомоги.

Вважала своє звільнення незаконним, оскільки їй не було запропоновано іншу роботу, а саме посаду головного бухгалтера товариства на умовах строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною головного бухгалтера товариства ОСОБА_1

З урахуванням викладеного позивачка просила поновити її на посаді заступника фінансового директора товариства та зобов'язати відповідача виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня 2014 року до дня ухвалення рішення суду з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 201 грн 96 коп.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ТзОВ «СП «Міст-Тур». Стягнуто з ТзОВ «СП «Міст-Тур» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 березня 2014 року по 18 березня 2015 року з врахуванням отриманого доходу від підприємницької діяльності у розмірі 54 462 грн 84 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць у розмірі 4 538 грн 57 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року виправлено описку у резолютивній частині рішення від 16 грудня 2015 року про поновлення на роботі та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: вирішено правильним вважати формулювання «Поновити ОСОБА_1 на посаду заступника фінансового директора ТзОВ «СП «Міст-Тур».

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 3 березня 2016 року рішення районного суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ТзОВ «СП «Міст-Тур» на період відпустки по догляду за дитиною головного бухгалтера товариства ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника фінансового директора ТзОВ «СП «Міст-Тур». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «СП «Міст-Тур», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачку було звільнено з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки їй не було запропоновано посаду головного бухгалтера, вакантну у зв'язку з перебуванням особи, яка її займала, у відпустці по догляду за дитиною. Крім того, позивачка звернулась до суду з пропуском строку, який підлягає поновленню як такий, що пропущений з поважних причин.

Скасовуючи рішення районного суду в частині поновлення на роботі, апеляційний суд поновив ОСОБА_1 на посаді заступника фінансового директора ТзОВ «СП «Міст-Тур», посилаючись на те, що позивачку було звільнено з роботи з порушенням норм трудового законодавства, оскільки при звільненні їй не було запропоновано вакантну посаду. При цьому апеляційний суд погодився з висновками районного суду щодо наявності підстав для поновлення строку позовної давності та зазначив також, що позивачка у квітні 2014 року зверталась до суду з вимогами про поновлення її на роботі на посаді головного бухгалтера, отже, мало місце переривання перебігу позовної давності і у такому випадку підлягають застосуванню положення ст. 264 ЦК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 17 травня 2011 року ТзОВ «СП «Міст-Тур» видано наказ про прийом ОСОБА_1 на роботу з 17 травня 2011 року на посаду заступника фінансового директора зі строком випробування 3 місяці та з виконанням обов'язків головного бухгалтера на підставі поданої нею письмової заяви.

Згідно з протоколом загальних зборів учасників ТзОВ «СП «Міст-Тур» від 17 травня 2011 року вирішено призначити на посаду головного бухгалтера товариства ОСОБА_1 з 17 травня 2011 року. При цьому заява ОСОБА_1 щодо призначення її на посаду головного бухгалтера відсутня.

Наказом ТзОВ «СП «Міст-Тур» від 17 травня 2011 року № 3/к51/1 анульовано наказ товариства від 17 травня 2011 року № 3/к51 як такий, що виданий помилково, щодо ОСОБА_1, надалі приймати до уваги виключно наказ товариства про прийняття на роботу від 17 травня 2011 року.

Згідно з відомостями, внесеними до трудової книжки ОСОБА_1, під № 38 міститься запис про прийняття на посаду у ТзОВ «СП «Міст-Тур» на роботу на посаду заступника фінансового директора. Під № 39 трудової книжки ОСОБА_1 міститься запис про її звільнення з роботи з 17 березня 2014 року за скороченням штату згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до наказу ТзОВ «СП «Міст-Тур» від 4 серпня 2010 року № 12 головному бухгалтеру ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 6 серпня 2010 року по 14 червня 2013 року.

Пунктом 1 наказу ТзОВ «СП «Міст-Тур» від 10 січня 2014 року № 2 з 10 березня 2014 року скорочено посаду заступника фінансового директора та виведено її зі штатного розпису товариства, п. 2 цього наказу затверджено штатний розпис товариства у новій редакції з 11 березня 2014 року.

Згідно зі штатним розписом ТзОВ «СП «Міст-Тур» з 11 березня 2014 року посада заступника фінансового директора у штатному розписі відсутня.

Наказом ТзОВ «СП «Міст-Тур» від 17 березня 2014 року з ОСОБА_1 припинено трудовий договір (контракт), звільнено її з 17 березня 2014 року з посади заступника фінансового директора за скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі 5 843 грн 12 коп. ОСОБА_1 з наказом ознайомлена 17 березня 2014 року, про що свідчить її підпис під наказом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, в тому числі і вакантні посади осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-2487цс15, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватись іншими загальними судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Апеляційний суд врахував наведене та вірно виходив із того, що відповідач не виконав вимоги ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не запропонував ОСОБА_1 посаду головного бухгалтера, вільну у зв'язку з перебуванням працівника у відпустці по догляду за дитиною.

При цьому не можна погодитись з висновком апеляційного суду про поновлення пропущеного строку позовної давності у зв'язку з перериванням його перебігу, оскільки ОСОБА_1 уже зверталась до суду з вимогами про поновлення на роботі, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не врахував, що вказані правовідносини, що стосуються строку звернення до суду, є трудовими і врегульовані нормами КЗпП України, тому на них норми ЦК України не поширюються.

Крім того, апеляційний суд, зазначаючи про переривання перебігу позовної давності, не звернув увагу на те, що 17 квітня 2014 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ТзОВ «СП «Міст-Тур» про поновлення на роботі на посаді головного бухгалтера, а не на посаді заступника фінансового директора товариства. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2014 року у цій вказаній справі, що набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. При цьому позовна вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу нерозривно пов'язана з вимогою про поновлення на роботі на конкретній посаді.

Також апеляційний суд, погоджуючись з висновком районного суду щодо поновлення строку звернення до суду, не дав доводам апеляційної скарги ТзОВ «Міст-Тур» щодо неповажності причин пропуску такого строку належної правової оцінки, не навів мотивів їх відхилення.

Отже, висновки апеляційного суду щодо переривання перебігу позовної давності та застосування положень ст. 264 ЦК України до даних правовідносин є передчасними.

Крім того, апеляційний суд допустився взаємовиключних мотивів, оскільки зазначив про поновлення строку позовної давності, як такого, що пропущено з поважних причин, хоча таких висновків в резолютивній частині рішення районного суду немає, і, одночасно, виходив із того, що строк позовної давності не пропущено, так як було переривання позовної давності.

За таких обставин, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, фактичних обставин не встановив та дійшов до передчасного висновку про поновлення пропущеного строку звернення до суду та поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Міст-Тур» задовольнити частково.

Рішенняапеляційного суду Львівської області від 3 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик