Справа № 308/756/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2016 року м. Ужгород

Ужгородського міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

судді - Бедьо В.І.

при секретарі - Пазяк С.М.

за участі представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовму засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Солум» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, з третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідачів Ужгородський міський відділ Головного управління ДМС України в Закарпатській області про витребування майна із чужого незаконного володіння, позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та знання з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

ТзОВ «Солум» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, з третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідачів Ужгородський міський відділ Головного управління ДМС України в Закарпатській області про витребування майна із чужого незаконного володіння, позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та знання з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна № 83 від 30.03. 2012 року та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 3655789 від 05.12. 2012 року ТзОВ «Солум» є власником будинку АДРЕСА_1, придбаного з прилюдних торгів.

На даний час у вказаному будинку зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, які усі звернення позивача щодо звільнення вказаного будинку ігнорують.

Вказана обставина створює позивачу труднощі матеріального характеру, пов'язані з оплатною комунальних послуг та відповідно позбавляє права нвлежнм чином володіти та розпоряджатися нерухомим майном.

Позивач вказує на те, що 16.03.2015 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду по справі № 308/9813/14-ц було задоволено позовні вимоги ТоВ «Солум» та усунуто перешкоди в користуванні позивачами спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідачів, оданк 11.06.2015 року колегією суддів Апеляційного суду Закарпатської області вказане рішення було скасоване тільки з тих підстав, що питання зняття з реєстрації може бути вирішено згідно процедури, передбаченої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»

На підставі вищезазначеного позивач просить суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим будинком АДРЕСА_1, виселити їх з вказаного будинку, зняти з реєстраційного обліку та витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння.

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує.

Відповідачі по справі та їх представник в судове засідання не з'явилися, хоч повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, заперечень на позовні вимоги не надали.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна № НОМЕР_1 від 30.03. 2012 року та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 36142179 від 06.11. 2012 року ТзОВ «Солум» на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1, що раніше належав боржнику ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 12.12. 2001 року на підставі рішення Ужгородського міськвиконкому № 167.

Позивач вказує на те, що у вказаному спірному будинку на даний час зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, які усі звернення позивача щодо звільнення вказаного будинку ігнорують.

Вказана обставина стали для позивача є обґрунтованою підставою для звернення до суду за захистом свої порушених справ на вільне і безперешкодне володіння майном, що належить йому на праві приватної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Приписами частини 1 ст. 317 та частини 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Положеннями частини 1 та абзацу 2 частини 2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За зазначених підстав засобом захисту майнових прав власника нерухомого майна є приписи частини 1 статті 109 ЖК України, якими передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом; виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно відомостей, наданих суду Відділом адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Закарпатській області ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 дійсно зареєсторвані за адресою:АДРЕСА_1.

Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", передбачено зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно Узагальнень судової практики щодо права власності при розгляді цивільних справ від 01 червня 2014 року, прийнятих Верховним Судом України, визначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-57 цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від права користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України).

Разом з тим на підставі письмових доказів, зокрема рішення колегії суддів судової плати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 19.08.2014 року, судом встановлено, що на спірний житловий будинок було звернуто стягнення на предмет іпотеки по договору іпотеки від 07.09.2007 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 95/2007-1 від 06.09.2007 року в розмірі 5 057 740, 15 грн.

При цьому зі змісту зазначеного рішення апеляційної інстанції вбачається, що кредитним договором № 95/2007-1 від 06.09.2007 року, укладеним між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та фізичною особою ОСОБА_9, позичальнику було надано кредит в сумі 430 000 дол. США., тобто в іноземній валюті, а в забезпечення виконання умов цього договору було укладено договір іпотеки із змінами та доповненнями, яким ОСОБА_2, і було передано в іпотеку спірне нерухоме майно.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вказана правова позиція зокрема висвітлена в постанові Верховного суду України у справі № 6 -39 цс 15 від 18.03.2015 року.

Відтак встановивши в даній цивільній справі, що в іпотеку фактично передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд доходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, з огляду зокрема на той факт, що позивач не вказує у позовній заяві іншого житлового приміщення, куди можуть відповідно до вимог чинного законодавства бути виселені відповідачі по справі.

Вивчивши вимоги позову щодо витребування спірного нерухомого майна - будинку № АДРЕСА_1 - із чужого незаконного володіння, суд приходить до висновку.

Ст. 387 ЦК встановлює, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Основним речово-правовим засобом захисту права власності є віндикаційний позов, суть якого полягає у витребуванні власником свого майна з чужого володіння. ним.

Згідно частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

З огляду на те, що в даному конкретному випадку позивач ТОВ «Солум» придбало спірне нерухоме майно на торгах в особи, яка мала право на його відчуження в порядку виконання судового рішення, підстави для звернення до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння у нього відсутні.

Вивчивши позовну вимогу щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку суд приходить до наступного висновку.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, що відповідно до вимог ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи те, що позивачем не наведено правових підстав для визнання відповідачів особами, які втратили право користування житловим приміщення, а у вимозі про виселення відмовлено, суд не вправі задовольнити вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні заявлених позивачем вимог слід відмовити в поному обсязі.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 387, 388, ЦК України, ст. 109 ЖК Української РСР, ст.ст. 10,11,88,60, 212-215 ЦПК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Солум» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, з третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідачів Ужгородський міський відділ Головного управління ДМС України в Закарпатській області про витребування майна із чужого незаконного володіння, позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та знання з реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду : Бедьо В.І.