Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/2386/14-ц Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н. Ф.
Категорія 48 Доповідач Косигіна Л. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Худякова А.М., Григорусь Н.Й.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна

за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи неодноразово уточнювала (а.с. 20-21, 151-153), та остаточно просила поділити автомобіль марки «AUDI-A-80» 1992 року випуску, д.н. НОМЕР_1, який є спільним майном подружжя, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на її користь компенсації вартості транспортного засобу в сумі 43033 грн. 40 коп.

Зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 19.06.2002 року по 09.02.2011 року. Під час шлюбу у 2006 році вони придбали вищевказаний автомобіль, який був зареєстрований на ОСОБА_2 12.08.2010 року відповідач зняв автомобіль з обліку та 19.08.2010 року без її згоди продав ОСОБА_3, про що їй стало відомо незадовго до подачі позову. За таких обставин, просила позов задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості ? частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «AUDI-A-80» 1992 року випуску, д.н. НОМЕР_1 в сумі 22917 грн. 29 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду в частині визначення розміру компенсації вартості майна, ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача 43033 грн. 40 коп. та судові витрати. Зазначила, що суд безпідставно стягнув суму компенсації за цінами станом на 2010 рік, не прийнявши до уваги висновок автотоварознавчої експертизи від 02.10.2015 року. Також, судом не враховані роз'яснення, викладені у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.10.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» про те, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, судом не вирішено питання щодо відшкодування витрат, понесених нею за проведення автотоварознавчих експертиз в сумі 950 грн. та 770 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, суд при визначенні вартості автомобіля прийняв до уваги висновок автотоварознавчої експертизи від 23.12.2014 року, незважаючи на те, що експерт вказаний автомобіль не оглядав, а у зв'язку з цим не врахував технічний стан машини та інші складові.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а скарга ОСОБА_2 відхиленню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.06.2002 року по 09.02.2011 року (а.с. 4, 5).

Під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «AUDI-A-80» 1992 року випуску, д.н. НОМЕР_1, кузов №WAUZZZ8CZNA028151, який 04.07.207 року був зареєстрований за ОСОБА_2 Даний транспортний засіб придбаний за спільні кошти подружжя та є спільним майном. Наведене підтверджується рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21.04.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 27.05.2015 року, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання вищевказаного автомобіля його особистою власністю (а.с. 101, 106-107).

З матеріалів справи вбачається та сторонами не спростовано, що 12.08.2010 року спірний автомобіль було знято з реєстраційного обліку і продано ОСОБА_3, який 19.08.2010 року зареєстрував транспортний засіб на своє ім'я (а.с. 50, 51).

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя ? частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Указані обставини мають бути встановлені судом за результатами належної оцінки тих доказів, які надані сторонами, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення і суд має оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України).

Звертаючись до суду позивачка вказувала, що вона не була обізнана про наміри ОСОБА_2 продати спірний автомобіль та не давала згоди на таке відчуження. Крім того, автомобіль продано в період, коли вони не підтримували шлюбні стосунки та не проживали разом, що підтверджується рішенням про розірвання шлюбу.

Так, у рішенні Богунського районного суду м. Житомира від 09.02.2011 року зазначено, що сторони проживають окремо з липня 2009 року, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин (а.с. 5). Відповідач вказані обставини визнав.

Доказів того, що позивачка надавала будь-яку згоду на продаж автомобіля та те, що кошти від відчуження транспортного засобу були використані в інтересах сім'ї, відповідачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль був спільним майном подружжя та проданий ОСОБА_2 без згоди позивачки, кошти використані не в інтересах сім'ї, а відтак ОСОБА_1 має право на отримання компенсації вартості майна в розмірі ? частини.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 66 від 23.12.2014 року ринкова вартість автомобіля марки «AUDI-A-80» 1992 року випуску, д.н. НОМЕР_1, кузов №WAUZZZ8CZNA028151, з урахуванням середньостатистичного пробігу, без урахування технічного стану, на день зняття його з реєстраційного обліку для реалізації, тобто на 12.08.2010 року, становить 45834 грн. 59 коп. (а.с.74-76).

Колегія суддів погоджується з тим, що на користь позивачки підлягає стягненню 22917 грн. 29 коп., тобто ? частина вартості спірного майна, визначеного висновком експертизи від 23.12.2014 року, оскільки автомобіль було продано 12.08.2010 року.

Є безпідставними доводи апелянта ОСОБА_1 про неврахування судом роз'яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.10.2007 року щодо визначення вартості майна, яке підлягає поділу, на час розгляду справи, оскільки автомобіль було продано у серпні 2010 року, а отже станом на день розгляду справи його не існувало (як спільного майна, що підлягає поділу).

Також, не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 про те, що суд не повинен був брати до уваги вартість автомобіля станом на 12.08.2010 року, відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи, оскільки експерт транспортний засіб не оглядав, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2014 року ОСОБА_1 зверталася до Центру надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів м. Житомира про надання їй інформації про зняття з обліку спірного транспортного засобу. Проте, їй було відмовлено у наданні таких відомостей без згоди ОСОБА_2 (а.с. 6).

Судом було запропоновано відповідачу подати будь-які письмові докази на підтвердження факту продажу автомобіля за іншою ціною (довідка рахунок, договір купівлі-продажу, квитанція про сплату податку тощо), ніж визначив експерт. Проте, ОСОБА_2 такі докази суду не надав і на даний час їх отримати неможливо, оскільки вони відсутні за терміном зберігання. Письмовий договір купівлі-продажу відповідачем не укладався. Більш того, представник відповідача в суді першої інстанції під час подачі письмових заперечень від 30.07.2015 року зазначив, що автомобіль був проданий ОСОБА_2 за договірною ціною 25520 грн. (а.с. 115). Однак, 29.03.2016 току той самий представник у письмових поясненнях вказав, що ОСОБА_2 продав машину за 8000 грн. (а.с. 160). З урахуванням наведеного, суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (друзі відповідача), допитаних в суді першої інстанції, з приводу того, що ОСОБА_2 продав автомобіль за 8000 грн.

Колегія суддів погоджується, також, з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не пропустила строк звернення до суду з даним позовом, оскільки шлюб між сторонами розірвано 09.02.2011 року, відповідач приховав факт продажу автомобіля, а позивачка була позбавлена можливості достовірно встановити вказані обставини.

Разом з тим, судом помилково не було вирішено питання про відшкодування витрат за проведення автотоварознавчих експертиз в сумі 950 грн. та 770 грн. (а.с. 154). Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто компенсацію вартості ? частини автомобіля відповідно до висновку експертизи № 66 від 23.12.2014 року, вартість якої становила 950 грн., вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 У відшкодуванні 770 грн. за проведення іншої експертизи № 50 від 02.10.2015 року, слід відмовити.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення питання про відшкодування витрат за проведення судових експертиз.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2016 року змінити, доповнивши його резолютивну частину наступним реченням: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 950 грн. судових витрат».

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді