Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва

у складі: головуючої судді Ластовки Н.Д.,

при секретарі Фузік Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської Ради, третя особа десята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та за законом, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на 1/4 частину квартири № 93 будинку № 21 а по вул. Райдужна в м. Києві за заповітом та за законом після померлого ОСОБА_2.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що 14 червня 2012 року померла його рідна тітка - ОСОБА_3. 20 травня 2008 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповідала позивачу ОСОБА_1 належну їй частину квартири № 93 будинку № 21 а по вул. Райдужна в м. Києві. Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окргу 20 травня 2008 року і зареєстровано в реєстрі за № 4708. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, ОСОБА_3 належала 1/2 частина квартири № 93 будинку № 21 а по вул. Райдужна в м. Києві. Після смерті заповідача ОСОБА_4, позивач ОСОБА_1 отримав право на спадщину за заповітом лише на ? частину квартири № 93 будинку № 21 а по вул. Райдужна в м. Києві, оскільки вдівець померлої громадянин ОСОБА_5 на той момент був непрацездатним і відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України отримав право на обовязкову частку у спадщині та ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири № 93 будинку № 21 а по вул. Райдужна в м. Києві. 06 лютого 2016 року ОСОБА_5 помер, не лишивши по собі ніяких спадкоємців ні за законом, ні за заповітом. Оскільки в нотаріальному порядку оформити своє право власності на спадщину позивач не може, дані обставини і стали причиною звернення позивача до суду.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його уповноважений представник не зявилися, однак від уповноважений представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві у заочному провадженні.

Уповноважений представник відповідача - територіальна громада м. Києва в особі Київської міської Ради Київської міської Ради до суду не зявився, проте до суду подав письмові заперечення відповідно до яких просив суд відмовити у задоволенні позову, крім того просив суд розгляд справи провести у його відсутність.

Уповноважений представник третьої особи - Десятої київської державної нотаріальної контори до суду не зявився, проте до суду надав заяву про розгляд справи у відсутність уповноваженого представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Принагідно також зауважити, що розділом 5 листа Апеляційного суду міста Києва від 01.09.2013 року «Узагальнення практики судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства при розгляді цивільних справ у порядку заочного розгляду» звернуто увагу судів, що у випадку наявності клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності відсутні підстави для ухвалення заочного рішення. У такому випадку відповідач вважається присутнім і причини його неявки не з'ясовуються.

З огляду на зазначені положення законодавства, суд прийшов до висновку про проведення розгляду справи в звичайному порядку, передбаченому ЦПК України, без ухвалення заочного рішення.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що квартира № 93 будинку № 21 а по вул. Райдужна в м. Києві належала на праві приватної спільної сумісної власності в рівних долях ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Дніпровською районною державною адміністрацією міста Києва від 02.12.1997 року. (а.с. 7).

ОСОБА_2 (до шлюбу Белова) ОСОБА_6, яка померла 14 червня 2012 року являється рідною тіткою позивача ОСОБА_1 та рідною сестрою його матері ОСОБА_1 (до шлюбу Белової) ОСОБА_7, що підтверджується даними свідоцтв про народження.

20 травня 2008 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповідала позивачу ОСОБА_1 належну їй частину квартири, а саме 1/2 частину квартири № 93 будинку № 21 а по вул. Райдужна в м. Києві. Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 20 травня 2008 року і зареєстровано в реєстрі за № 4708. (а.с.9)

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті заповідача ОСОБА_3, позивач ОСОБА_1 отримав право на спадщину за заповітом на ? частину квартири № 93 будинку № 21 а по вул. Райдужна в м. Києві, про що зареєстровано в реєстрі за № 5-210. (а.с.10), оскільки вдівець померлої - громадянин ОСОБА_5 на той момент був непрацездатним і відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України отримав право на обовязкову частку у спадщині про що свідчить свідоцтво про право на спадщину від 17.09.2014 року за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3-460.(а.с.11)

06 лютого 2016 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.16).

Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті ( ст.1223 ЦК України).

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд визнати право власності на спадкове майно, а саме на 1/4 частину квартири № 93 будинку № 21 а по вул. Райдужна в м. Києві за заповітом та за законом після померлого ОСОБА_2.

Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1222 ЦК України регламентовано, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які бкли зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Позивач на підтвердження своїх доводів посилається на частину 3 ст. 1266 ЦК України, якою встановлено, що племінники спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Проте, мати позивача ОСОБА_8 не належить до кола спадкоємців за законом після смерті спадкодавця якби була жива на час відкриття спадщини, оскільки являється рідною сестрою ОСОБА_3 тітки позивача та дружиною спадкодавця, що свідчить про відсутність родинних звязків з ОСОБА_2.

З наведеного вбачається, що позивач по справі не відноситься до кола спадкоємців спадкування за правом представлення в розум/інні п. 3 ст. 1266 ЦК України.

Згідно пункту 1 ОСОБА_9 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про спадкування слід звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Як з'ясовано судом, 22.08.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку квартири, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Райдужна, буд. № 21 аАДРЕСА_1, після померлого 06 лютого 2016 року ОСОБА_5, однак 22.08.2016 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що родинні звязки, належність належного померлому спадкового майна не підтверджені, заповіту померлий не залишав, наявність родинних звязків між померлим та ОСОБА_1 також не підтверджені. Крім того, заява від представника ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка може бути підставою для прийняття спадщини після померлого 06 лютого 2016 року ОСОБА_5 надійшла до Десятої Київської державної нотаріальної контори 22.08.2016 року, тобто після спливу 6-місячного строку для прийняття спадщини. (а.с. 23)

Частина 1 ст.1268 ЦК України визначає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України встановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Згідно Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-85цс12, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються.

ОСОБА_9 Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз»яснено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК).

Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Зі змісту п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається, що письмову заяву про прийняття спадщини та відмову від неї може бути надіслано поштою (втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року). Надіслання заяви про прийняття спадщини поштою передбачено п. 3.5 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Норми ст. 1272 ЦК щодо права на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини застосовуються до спадкоємців, право на спадкування яких виникло із набранням чинності ЦК.

Відповідно до ст. 1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Проте, позивач з вимогою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини до суду не звертався.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі ст.ст. 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської Ради, третя особа десята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя