12.05.2016 Справа № 363/4256/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,
при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та визнання права власності на майно,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачкою договірних зобов'язань по поверненню грошових коштів, в зв'язку з чим порушує питання про стягнення з неї заборгованості, відсотків, пені та 3% річних в розмірі 448 954,64 доларів США, що еквівалентно 9 715 378 грн. 41 коп. та визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачці.

Представники позивачки в суді позов підтримали з викладених у ньому підстав та просили про його задоволення.

Відповідачка, вважається такою, що повідомлена про розгляд справи на підставі ч. 5 ст. 74 ЦПК України, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не відомі.

Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи, на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів у заочному порядку.

Заслухавши представників позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 січня 2014 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивачка (позикодавець) передала у власність відповідачці (позичальникові) грошові кошти в сумі 17 500 доларів США, а та зобов'язалася повернути отримані кошти трьома виплатами: 5 834 доларів США в строк до 15 лютого 2014 року, 5 833 доларів США в строк до 15 березня 2014 року та 5 833 доларів США в строк до 15 травня 2014 року.

На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі.

Згідно вказаної розписки сторони домовилися, що у разі неповернення першої та другої виплати розмір пені зростає на 10% на добу, а в разі неповернення третьої виплати в рахунок погашення боргу відповідачка зобов'язалася передати позивачці вісі права на належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Відтак грошове зобов'язання відповідачки перед позивачкою вбачається з розписки, яка підписана відповідачкою, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлені укладені між сторонами угоди згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

В судовому засіданні досліджено оригінал письмової розписки згідно ст. 138 ЦПК України.

Разом з тим одержані кошти у встановлений строк відповідачка не повернула й заходів до цього не вживає.

При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Невиконання умов, визначених змістом зобов'язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст. 1050 ЦК України зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу.

При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.

Крім того згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У справі встановлено, що відповідачка договірні зобов'язання не виконала, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму заборгованості.

Вирішуючи питання про розмір заборгованості, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно роз'яснень даних в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальноювартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто з зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Нацбанку тільки в тому випадку, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене в цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст. 6, ч.1 ст. 627 ЦК слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру відсотків і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, оскільки Закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК визначає, що плата за користування чужими грошима встановлюється і нараховується у вигляді відсотків на основну суму боргу.

Аналіз норм ст. 99 Конституції, ст. ст. 192, 533 ЦК дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валюта платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня .

Відповідно, у гривні підлягають обчисленню та стягненню та інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, відсотки) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України в справі №6-79цс14 в постанові від 02 липня 2014 року).

Як вбачається з позовної заяви розмір штрафних санкцій - 3 % річних від простроченої суми, відсотків на рівні облікової ставки НБУ та пені обраховано в іноземній валюті, що вказаним вимогам Закону не відповідає.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Разом з тим, позивачем суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів про розмір облікової ставки Національного банку України.

Таким чином підстав для стягнення штрафних санкцій в іноземній валюті судом не встановлено, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Відтак при вирішенні питання про визначення розміру стягнення, суд виходить з основної суми заборгованості - 17 500 доларів США, яка згідно матеріалів позовної заяви за курсом НБУ України станом на 21 вересня 2015 року еквівалентна 378 700 грн.

Що стосується вимог позову про передачу у власність позивачки в рахунок погашення боргу квартири АДРЕСА_1, то суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно до ч. 1, 2, 4 ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 13 Закону України «Про заставу»), договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Згідно ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 3Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Таким чином, умова договору позики про передачу у власність кредитора нерухомого майна боржника не може вважатися неустойкою (штрафом) в розумінні вимог ст.ст. 549 і 551 ЦК України, як на цьому наполягали представники позивачки в суді. Подібні умови договору позики мають ознаки відносин, які притаманні правовідносинам застави та регулюються 6 параграфом 49 глави І Розділу ЦК України та Законом України «Про заставу».

Водночас умова договору позики про передачу нерухомого майна у власність кредитора є нікчемною, оскільки нотаріально не посвідчена і державою не зареєстрована (ст.ст. 209, 210, ч. 2 ст. 215, 219, 577 ЦК України).

Відтак сама тільки письмова розписка відповідачки про передачу у власність позивачки нерухомого майна в рахунок погашення заборгованості не може бути покладена в основу судового рішення про перехід права власності, що фактично означатиме відчуження нерухомого майна в неправовий спосіб.

Таким чином позовна заява в цій частині задоволенню не підлягає.

З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захистові, а позов про це частковому задоволенню.

Крім того, суду представлено документальне підтвердження понесених позивачем судових витрат, які підлягають стягненню з відповідачку.

На підставі викладеного і керуючись 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_3 суму боргу за борговою розпискою від 01 січня 2014 року в розмірі 378 700 грн., а також судовий збір в розмірі 6 090 грн., а всього 384 790 (триста вісімдесят чотири тисячі сімсот дев'яносто) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області шляхом подання апеляційної скарги через Вишгородський районний суду протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя