Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді - Микуляк П.П.

при секретарі - Остич Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3 та її представника - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою мотивуючи її тим, що 13.03.2012 року між ним та ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений договір позики грошей, за умовами якого ним надано відповідачці позику в сумі 195755,0 грн., яку остання зобовязалась повернути в строк до 31.12.2012 року. Своїх зобовязань ОСОБА_3 не виконала, гроші у визначений строк не повернула. 14.03.2013 року за його заявою приватним нотаріусом Ужгородського МНО ОСОБА_5 було оформлено заяву до відповідача про передачу його заяви від 14.01.2013 року про повернення заборгованості за договором позики від 13.03.2012 року. Дана заява була відправлена цінним листом з описом вкладення 14.01.2013 року. У відповідності до довідки за ф. 20 УДППЗ «Укрпошта» даний цінний лист з описом вкладення було повернуто приватному нотаріусу ОСОБА_6 «за закінченням терміну зберігання».

Такими чином, на підставі п.9 та п.10 Договору позики від 13.03.2012 року було підтверджено наявність безспірної заборгованості відповідача перед ним в частині основного боргу в сумі 195755,00 грн..

26.02.2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_6 вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 на його користь коштів у сумі 195755,00 грн. Вказаний виконавчий напис ним подано до виконавчої служби, виконавче провадження №36788957 знаходиться на виконанні, однак суму боргу відповідачка не повернула.

За умовами договору позики (п. 6) у випадку неповернення відповідачем суми позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % проценти річних від простроченої суми.

Оскільки основна сума заборгованості за договором позики від 13.03.2012 року відповідачкою не оспорюється, а її стягнення відбувається в рамках виконавчого провадження № 36788957, позивач просить стягнути з відповідачки суму інфляційних втрат за період прострочення, а саме: з 01.01.2013 року по 29.12.2015 року в розмірі 154842,21 грн., а також відсотки за користування грошовими коштами за той самий період в розмірі 17521,41 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 172363,62 грн., з яких: 17521,41 грн. три проценти річних за користування грошовими коштами; 154842,21 грн. інфляційні витрати за період прострочення повернення коштів. Стягнути з відповідачки на користь позивач сплачений судовий збір у розмірі 1723,64 грн. та витрати на правову допомогу.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні визнала позовні вимоги, зобовязалась сплатити позивачу суму грошових коштів рівними частинами, щомісячно по 8 тис.грн.

Представник відповідачки - адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні не заперечив проти задоволення позовних вимог, але просив суд в порядку ст.217 ЦПК України здійснити розстрочку виконання рішення суду, шляхом щомісячної сплати його довірителькою на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 8 тис.грн. до повного виконання судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечили проти розстрочки виконання судового рішення та сплати відповідачкою на користь позивача щомісячно по 8 тис.грн. до повного виконання рішення суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, приходить до наступного висновку:

Як вбачається з матеріалів справи, 13 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №481.

За умовами договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_7, а остання прийняла у власність грошові кошти у сумі 195755,0 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на дату укладення Договору становить 24500,0 дол.США. Вказану суму грошових коштів Позичальник зобовязалась повернути Позикодавцеві без нарахування процентів до 31.12.2012 року.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільне законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичай ставляться.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 взяті на себе зобовязання не виконала, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернула.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктами 6 та 7 Договору визначено, що у разі, якщо Позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. У разі, якщо Позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, Позикодавець має право подати цей договір для стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що у звязку з невиконання Позичальником своїх зобовязань, Позикодавець ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису.

26.02.2013 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО ОСОБА_6 вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 195755,00 грн., який зареєстрований в реєстрі за №476. Вказаний виконавчий напис стягувачем ОСОБА_1 предявлено для примусового виконання до МВ ДВС Ужгородського МРУЮ. Виконавче провадження №36788957 з примусового виконання виконавчого напису на даний час знаходиться на виконанні і сума боргу відповідачкою не повернута.

Приймаючи до уваги, що наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання, не свідчить про припинення правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених договором за несвоєчасне повернення позики, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України, суд вважає вимогу позивача про стягнення з ОСОБА_3 на його користь суми інфляційних втрат за весь період прострочки з 01.01.2013 року по 29.12.2015 року, а також 3% річних обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

З розрахунку позивача слідує, що сума інфляційних витрат за період з 01.01.2013 року по 29.12.2015 року становить 154842,21 грн., три відсотки річних за невиконання зобовязань за вказаний період становлять 17521,41 грн. Вказані суми відповідачкою не оспорюються.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути грошові кошти в розмірі 172363,62 грн., з яких: 17521,41 грн. три проценти річних за користування грошовими коштами; 154842,21 грн. інфляційні витрати за період прострочення повернення коштів.

У відповідності до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь ОСОБА_1 понесені ним і документально підтвердженні витрати на оплату судового збору в розмірі 1723,64 грн.

Вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на його користь витрати на правову допомогу (розмір витрат не зазначено) до задоволення не підлягають, оскільки останнім не надав суду жодного доказу про перерахування коштів або інші документи (зокрема виписка з книги обліку адвокатської діяльності, тощо), які б свідчили про те, що він сплатив кошти за одержану правову допомогу.

Статтею 217 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Розстрочення виконання рішення - це виконання рішення частинами у визначені судом строки. На відміну від відстрочення виконання, розстрочення передбачає поступове часткове виконання. Частини і строки виконання можуть бути нерівними.

Відповідачка ОСОБА_3 просить розстрочити виконання рішення суду про стягнення з неї грошових коштів в розмірі 172363,62 грн., шляхом щомісячної сплати нею суми боргу в розмірі по 8 тис.грн. до повного виконання судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечив проти розстрочки виконання судового рішення в такий спосіб.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 625, 1048, 1049 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 14, 60, 81, 84, 88, 208, 209, 212,-215, 217, 218, 294 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 172363,62 грн., з яких: 17521,41 грн. - три проценти річних за користування грошовими коштами в період з 01.01.2013 року по 29.12.2015 року; 154842,21 грн. інфляційні втрати за період прострочення повернення грошових коштів з 01.01.2013 року по 29.12.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на оплату судового збору в розмірі 1723,64 грн.

Клопотання ОСОБА_3 про розстрочку виконання судового рішення задовольнити.

Розстрочити виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06.05.2016 року по справі №308/14942/15-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 172363,62 грн. шляхом здійснення боржником щомісячних платежів на користь ОСОБА_1 в розмірі по 8000 грн., починаючи з моменту набрання рішенням законної сили до його повного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Микуляк П.П.