Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2016 р. Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, визнання права власності на частку спільного майна, -

встановив:

ОСОБА_1, звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути на його користь з ОСОБА_2, 1/2 частину доходів, отриманих від здійснення ОСОБА_2, підприємницької діяльності починаючи з 11.11.2011р., визнати що 41/100 частина будинку АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/4 частину зазначеної частки будинку. В обґрунтування вимог посилався на те, що з 19.09.1998р., по 25.06.2013р., перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Фактичне припинення шлюбних відносин відбулося з 01.08.2012р. Під час шлюбу подружжям було придбано нежитлове приміщення АДРЕСА_2 право власності на яке було зареєстровано за ОСОБА_2, 21.09.2011р. Також зазначає. що в період шлюбу відповідачка набула право власності на 41/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1, де він проживав та зареєстрований з 28.04.1999р. З моменту реєстрації шлюбу він за спільні сімейні кошти добудував житлову кімнату, санвузол, що суттєво збільшило площу будинку, крім того збудував навіси, гараж, сарай, огорожу внаслідок чого зазначене нерухоме майно істотно збільшилося у своїй вартості, а отже майно, яке належало одному з подружжя, може бути визнано спільною власністю з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя. Крім того, пояснив, що відповідачка, як фізична особа - підприємець, отримує від здійснення підприємницької діяльності в нежитловому приміщенні АДРЕСА_2 прибуток, а тому просить стягнути з відповідачки 1/2 частину прибутку починаючи з 11 листопада 2011р.

Представник відповідачки вимоги позову не визнав та пояснив, що ОСОБА_1, під час шлюбу був безробітний, не отримував ніяких доходів, а отже ОСОБА_3, одноособово несла обов'язок щодо погашення кредитної заборгованості, особисто сплачувала комунальні послуги, витрачала всі отримані кошти на потреби та в інтересах сім'ї. Приміщення, в якому відповідачка здійснює свою підприємницьку діяльність придбано нею як фізичною особою-підприємцем та за кошти отримані від підприємницької діяльності. В частині визнання за позивачем права власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 пояснив, що зазначену частину будинку ОСОБА_1 придбала в 1988 році, частка придбаного будинку становила 37/100 частин. Також зазначив, що до укладення шлюбу, відповідачка запрошувала позивача здійснити ремонт в будинку за що заплатила обумовлену суму коштів, а під час шлюбу позивачем було прибудовано одну кімнату внаслідок чого частка будинку стала становити 41/100 частину будинку, отже фактично будинок під час шлюбу збільшився на 4/100. Інші господарські приміщення, про які зазначає позивач, були збудовані до реєстрації шлюбу. Крім того зазначив, що 12.03.2015р., ОСОБА_2, подарувала, а ОСОБА_4, прийняв в дар 41/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 7 Том ІІ), зазначений договір в судовому порядку недійсним не визнано.

Третя особа, співвласник будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_5, частка якого в будинку становить 59/100 частин, пояснив, що ремонт в належній ОСОБА_2, частини будинку, ОСОБА_1, зробив ще до реєстрації шлюбу, а під час шлюбу здійснив прибудову однієї кімнати, фактично прибудував дві стіни до будинку. також зазначив, що ОСОБА_1, ніяких комунікацій не проводив але замінив систему опалення та світла. Дах на будинку був замінений саме ним, а не ОСОБА_1

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що з 19.09.1998р., ОСОБА_1, та ОСОБА_2, перебували в зареєстрованому шлюбі. Фактичне припинення шлюбних відносин відбулося з 01.08.2012р., та шлюб було розірвано 25.06.2013р. зазначені обставини визнані сторонами та не підлягають доказуванню. З 1987р., позивачка за фахом перукар, є платником єдиного податку, який систематично сплачує з початку своєї господарської діяльності. 26.10.2007р., з метою здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_2, було укладено договір з додатками про пайову участь у будівництві приміщення АДРЕСА_2. Відповідно до акту прийому-передачі майна від 10.11.2010р., відповідачка отримала свідоцтво про право власності на зазначене нежитлове приміщення, яке було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН». В зазначеному приміщенні відповідачка облаштувала перукарню, яку використовує для здійснення підприємницької діяльності як перукарню. Відповідачка як ФОП уклала договори про надання комунальних послу та енергопостачання. Зазначені обставини встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013р., (а.с. 13) та в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Крім того встановлено, що ОСОБА_2, 03.06.1988р., придбала 37/100 частин будинку АДРЕСА_1 (а.с. 199). До реєстрації шлюбу ОСОБА_2, було здійснено прибудову що складалася з кухні, санвузла, коридору, а також було збудовано гараж, що підтверджується Рішенням №644/5 від 16.12.1988р., (а.с. 203) та відображено в технічному паспорті від 18.02.1989р., (а.с. 200). За час перебування в шлюбі до зазначеної частини будинку було прибудовано одну кімнату площею 8,1 кв.м, що відображено в технічному паспорті домоволодіння від 20.11.2003р., (а.с. 205). Враховуючи здійснені ОСОБА_2, до шлюбу прибудови, а також прибудову кімнати площею 8,1 кв.м в період шлюбу Суворовською рай адміністрацією було видано розпорядження про прийняття в експлуатацію здійснених прибудов (а.с. 207-208), після чого 08.04.2004р., Одеським МБТІ та РОН здійснено перерахунок часток співвласників (а.с. 209) та ОСОБА_2, стало належати 41/100 частина домоволодіння, а третій особі ОСОБА_5, стало належати 59/100 частин домоволодіння (а.с. 209). Рішенням Суворовської райадміністрації № 799р від 24.06.2004р., було затверджено розрахунок часток співвласників (а.с. 210) та на його підставі були видані свідоцтва про право власності (а.с. 212-214). 12.03.2015р., ОСОБА_2, подарувала, а ОСОБА_4, прийняв в дар 41/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 7 Том ІІ).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1, задоволенню не підлягають в повному обсязі з наступних підстав.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

При цьому слід виходити з презумпції рівності часток, а також із вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справах № 6-21цс15, 6-1109цс15 яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В частині відмови у визнанні за ОСОБА_1, права власності на 1/4 частину 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 суд виходить із того, що ОСОБА_2, до шлюбу на праві власності належало 37/100 частини домоволодіння. З часу придбання ОСОБА_2, домоволодіння до припинення шлюбних відносин із ОСОБА_1, частка домоволодіння збільшилася на 4/100, при цьому за час перебування в шлюбі до зазначеної частки було прибудовано лише одну кімнату площею 8,1 кв.м.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, згідно до якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В силу ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

ОСОБА_1, та його представник не надали жодного доказу на підтвердження того, що майно, яке належало ОСОБА_2, до шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, або затрат другого з подружжя, що унеможлтивлює застосування вимог ч. 1 ст. 62 СК України, для визнання частини будинку, що належала відповідачці до шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, оскільки встановлено, що ОСОБА_1, без поважних причин (ч.1 ст. 60 СК України) не працював, будь якого самостійного заробітку не отримував та повністю перебував на утриманні дружини.

Крім того, 12.03.2015р., ОСОБА_2, подарувала, а ОСОБА_4, прийняв в дар 41/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 7 Том ІІ), зазначений договір в судовому порядку недійсним не визнано.

З іншими вимогами або з інших підстав позивач до суду не звертався.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 63, 64, 88, 146, 212-215 ЦПК України суд,, -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, визнання права власності на частку спільного майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Суддя: