АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання частково недійсним кредитного договору,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/6156/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.

встановила:

у березні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсними положення кредитного договору, укладеного 8 травня 2012р. з відповідачем, в частині сплати платежів в залежності від обставин, що обумовлюють зміну процентної ставки в тому числі щодо коливання курсу долара США до української гривні, пункти 1.3., 2.3., визнання недійсним графіку погашення кредиту, просила визнати тип процентної ставки за кредитним договором як фіксовану проценту ставку та вважати її встановленою на рівні 9,9% річних, затвердити суму кредиту за кредитним договором, що підлягає погашенню за весь період дії кредитного договору у розмірі 236 905,31грн., встановити графік погашення кредиту, визнати недійсним п. 8.3. умов в частині стягнення штрафних санкцій.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що уклала з відповідачем 8 травня 2012р. кредитний договір, за умовами якого отримала кредит у сумі 236 905грн. 31коп. для придбання транспортного засобу строком на 60 місяців зі сплатою 9,9% річних. Також у договорі зазначено, що усі платежі за договором повинні бути сплачені у гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту у доларах США, визначених відповідно до пункту 1.3. умов кредитування. Позивач вважала, що зазначені положення кредитного договору суперечать статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1046, 1054, 1056-1 ЦК України, не визначений порядок зміни процентної ставки, що унеможливлює чітко визначити суму щомісячних платежів, які повинні вноситися на погашення заборгованості, у договорі не була детально розписана загальна вартість кредиту.

У серпні 2015р. позивач збільшила позовні вимоги і просила визнати недійсними пункти 1.3.1., 1.3.2. загальних умов кредитування та пункт 2.4. в частині нарахування процентів за користування кредитом на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіку погашення кредиту.

Рішенням суду від 24 лютого 2016 року позов задоволено частково, визнано недійсним кредитний договір від 8 травня 2012 року № 50004303, укладений між Товариством з

- 2 -

обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1, в частині пункту 1.3., підпункту 2.3.1 пункту 2.З., пункту 2.4. в частині слів третього речення «... в іноземній валюті...» загальних умов кредитування (додаток до кредитного договору від 8 травня 2012 року № 50004303), визнано недійсним графік погашення кредиту - додаток до кредитного договору від 8 травня 2012 року № 50004303, у тому числі в редакції відповідно до додаткової угоди № 1 від 15 травня 2014 року, в частині визначення суми платежу, погашення суми кредиту, процентів за користування кредитом, залишку несплаченого кредиту як еквівалента у доларах США. У задоволенні інших вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Порше Мобіліт» судовий збір у сумі 730грн. 80коп. у прибуток держави, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» витрати на правову допомогу у сумі 1045грн. 26коп.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Відповідач посилається на неповно встановлені судом обставини справи, не дослідження належним чином положень кредитного договору, безпідставність висновку суду про невідповідність графіку погашення кредиту вимогам чинного законодавства України, так як визначення боргу у еквівалентні до іноземної валюти не заборонено нормами матеріального права.

Також відповідач вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про порушення прав позивача, як споживача послуг, так як позивач була повністю обізнана про сукупну вартість кредиту.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення позивача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладений сторонами договір не відповідає нормам матеріального права, порушує права позивача, як споживача, та є договором, який за своїм змістом завуальовує валютне кредитування.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 8 травня 2012р. між позивачем та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір № 50004303, за умовами якого позивач отримала кредит у сумі 236 905,31грн. для придбання транспортного засобу строком на 60 місяців зі сплатою 9,9% річних. Також у договорі зазначений еквівалент суми кредиту у іноземній валюті - 29 469,50 доларів США.

Сторони не заперечували, що кредит є споживчим.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Разом з тим, зазначено нормою не заборонено визначати грошове зобов'язання у гривні із зазначенням еквіваленту суми зобов'язання до іноземної валюти.

Відповідно до п. 1.1. загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору укладеного сторонами, компанія зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі, в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для сторін.

Під час судового розгляду позивач не заперечувала, що кредит відповідачем був

- 3 -

наданий у гривні, а відтак, відсутні підстави вважати, що відповідачем були порушені вищезазначені норми Закону України «Про захист прав споживачів», а спірний договір завуальовує валютне кредитування.

За пунктом 1.3.1. загальних умов кредитування розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі.

Пунктом 1.3.2. сторони погодили порядок визначення обмінного курсу при сплаті платежів у погашення кредитної заборгованості та сплаті процентів.

Згідно п. 2.3. загальних умов кредитування встановлений порядок нарахування процентів та визначено, що проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіку погашення кредиту. При цьому проценти не нараховуються за період з дати отримання кредиту і до першого календарного дня наступного місяця.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборону, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зі змісту договору, який укладено сторонами, загальних умов кредитування та графіку погашення кредиту, які є додатками до кредитного договору, вбачається, що спірний договір відповідає зазначеним нормам матеріального права.

Також умовами кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів здійснюється у національній валюті України - гривні.

Колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що позивач при укладенні кредитного договору була позбавлена можливості отримати

- 4 -

інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту у національній валюті України, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним в частині визначення грошового зобов'язання у еквіваленті до іноземної валюти.

При цьому судом не враховано, що згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання детальної інформації про сукупну вартість кредиту, суб'єкт господарювання несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Кодексу, які не передбачають у даному випадку можливості визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, зазначеними нормами не передбачено обов'язкове визначення сукупної вартості кредиту саме у національній валюті України.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За таких обставин, визначення щомісячного платежу у еквіваленті до долара США, не суперечить вищезазначеним нормам матеріального права.

Крім того, аналіз умов кредитного договорусвідчить про те, що в момент укладення договору його сторони не лише не керувалися тим, що курс української гривні до долара США протягом строку дії договору залишатиметься стабільним, а навпаки допускали можливість його падіння, та, включаючи в договір умову, яка передбачає здійснення щомісячних платежів в сумі, визначеній залежно від курсу гривні до долара США на день платежу, відповідач намагався уникнути ризику, пов'язаного з можливим падінням курсу української гривні, а позивач взяла на себе такий ризик.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для висновку, що спірні пункти кредитного договору, укладеного сторонами, суперечать положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому в цій частині він є недійсним.

Посилання позивача на те, що спірні пункти кредитного договору не відповідають ст.ст. 1046, 1054, 1056-1 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

- 5 -

Пунктом 1.3.1. загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору, визначено, що повернення кредиту проводиться у еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення договору. Отже, позичальник має зобов'язання повернути кредит у тому розмірі, який був ним отриманий, що спростовує твердження позивача про збільшення відповідачем розміру тіла кредиту.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У спірному договорі таких положень не існує, а визначення щомісячних платежів у еквіваленті до долара США, на думку колегії суддів, не можна розцінювати несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Визнаючи недійсним пункт 2.3.1. загальних умов кредитування, суд першої інстанції вважав, що він не відповідає ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України.

Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які складалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до умов кредитного договору, укладеного сторонами, процентна ставка становить 9,9% річних і є зміною.

Відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Положеннями пункту 2.3. загальних умов кредитування сторони визначили правила застосування змінної процентної ставки, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки.

Пунктом 2.3.1. загальних умов кредитування передбачено, що у разі застосування змінної процентної ставки компанія готує новий графік погашення кредиту та направляє його позичальнику та поручителю. Новий розмір платежів вступає в силу на 16-й (шістнадцятий) календарний день з дня надіслання повідомлення та нового Графіку погашення кредиту на

- 6 -

адресу позичальника та поручителя і не потребують підписання або іншого узгодження позичальником і поручителем. З моменту набрання чинності, умови щодо розміру платежів, визначені у новому графіку погашення кредиту, застосовуватимуться на заміну відповідних умов, визначених сторонами при укладенні Кредитного договору.

З аналізу вказаних пунктів загальних умов кредитування вбачається, що вони не суперечать ст. 1056-1 ЦК України, а судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника і положення пункту 2.3.1. такого права кредитора не встановлюють.

Доводи позивача про те, що договором не визначений порядок зміни процентної ставки, що унеможливлює чітко визначити суму щомісячних платежів, які повинні вноситися на погашення заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними, так як вищезазначеними пунктами загальних умов кредитування саме визначений порядок зміни процентної ставки, а також встановлено, що кредитор зобов'язаний скласти новий графік погашення кредиту, яким встановлюється розмір щомісячних платежів

Проте, під час судового розгляду не було встановлено, що відповідачем було прийнято рішення про застосування змінної процентної ставки, а позивач не заперечувала, що при нарахуванні процентів за користування кредитом використовується стала процентна ставка 9,9% річних.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спірні пункти кредитного договору, укладеного сторонами 8 травня 2012р., не суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та нормам матеріального права, які регулюють кредитні правовідносини, тому підстав для визнання їх недійсними не має.

Хоча відповідач просить скасувати рішення суду у повному обсязі, доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування незаконності рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 8.3. загальних умов кредитування, про визнання типу процентної ставки за кредитним договором як фіксованої процентної ставки та вважати її встановленою на рівні 9,9% річних, затвердження суми кредиту за кредитним договором, що підлягає погашенню за весь період дії кредитного договору у розмірі 236 905,31грн. та встановлення графіка погашення кредиту, запропонованого позивачем, не оскаржене рішення суду в цій частині і позивачем, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині. При цьому, колегією суддів при розгляді справи не було встановлено неправильне застосування норм матеріального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду, при вирішенні судом першої інстанції спору у вищезазначеній частині.

Оскільки судом першої інстанції при визнанні частково недійсним кредитного договору, укладеного сторонами, були неправильно застосовані норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, колегія суддів скасовує рішення суду в цій частині та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 3130-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» задовольнити, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання частково недійсним кредитного договору відмовити.

- 7 -

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: