АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 177/3025/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1022/К/16 Коваль Н.В.
Категорія - 21 (І) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

18 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар - Петренко К.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання договору дарування нерухомого майна дійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання договору дарування нерухомого майна дійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 2008 року проживає в будинку АДРЕСА_1 та постійно доглядала за ОСОБА_5, яка хворіла та потребувала догляду, до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначений будинок належав ОСОБА_5 після смерті її батьків на підставі заповіту, але так як ОСОБА_5 хворіла, то вона не змогла повністю оформити документи на право власності на будинок, у зв'язку з чим попросила позивача оформити документи, для чого 09.07.2009 року надала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила позивача бути її представником в усіх питаннях пов'язаних з державною реєстрацією спірного будинку.

Під час оформлення документів на будинок ОСОБА_3 стало відомо, що будинок раніше належав матері ОСОБА_5 - ОСОБА_6, яка в свою чергу успадкувала його після смерті батька ОСОБА_5 - ОСОБА_7, та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Після смерті ОСОБА_6 спірний будинок успадкувала ОСОБА_5 на підставі заповіту від 25 грудня 2000 року, однак за життя не встигла оформити право власності на нього.

20 листопада 2009 року, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я ОСОБА_5 подарувала спірний будинок позивачу ОСОБА_3, про що написала договір дарування та передала всі документи на будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, а позивач залишилася проживати у спірному будинку. Пізніше позивач вирішила зайнятися переобладнанням спірного будинку та для чого потрібно зробити відповідні проекти, але без належним чином оформленого права власності їй відмовляють. Оскільки, договір дарування не був нотаріально посвідчений, позивач не може оформити право власності на спірний будинок.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_3 просила суд визнати договір дарування нерухомого майна, а саме - будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, дійсним та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок, який складається з житлового будинку (літ. А-1), житловою площею 17.2 кв.м, сараю (літ. Б,В), погребу (літ. Г), вбиральні (літ. Д), водяної колонки І, басейну ІІ, замощення ІІІ.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Так, апелянт зазначає, що у листопаді 2009 року стан здоров'я ОСОБА_5, яка була власницею будинку, погіршився і вона вирішила подарувати цей будинок ОСОБА_3 Оскільки ОСОБА_5 не могла самостійно пересуватись, то вона власноруч написала договір дарування спірного будинку та передала всі наявні у неї документи на будинок. Про намір подарувати будинок позивачу ОСОБА_5 розповідала свідкам ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Також, на думку представника позивача, судом не взято до уваги положення ч.1 ст.722 ЦК України, якими передбачено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, тому позивач вважала, що є власником будинку, робила його поточний ремонт та сплачувала комунальні платежі.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідно до ч.2 ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення правочину, суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Крім того, представник позивача посилається на те, що Виконавчий комітет Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області не звертався до суду з заявою про визнання спадщини ОСОБА_5 відумерлою, відповідно до ст.1277 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 проживає без реєстрації в будинку АДРЕСА_1 з травня 2008 року, що підтверджується довідкою Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 991 від 02.10.2015 року. (а.с.27)

Будинок АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 17.2 кв.м, сараїв літ. Б, В , погребу літ. Г, вбиральні літ. Д, водяної колонки І, басейну ІІ, замощення ІІІ (а.с.12-16), належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.08.1993 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1297, після смерті чоловіка ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.17,24)

25 грудня 2000 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_5 (а.с.19) ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. (а.с.21)

09 липня 2009 року ОСОБА_5 надала позивачу ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважила останню бути її представником в усіх питаннях пов'язаних з державною реєстрацією спірного будинку, довіреність видана строком на три роки та посвідчена приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О.І. і зареєстрована в реєстрі за № 5406. (а.с.23)

20 листопада 2009 року ОСОБА_5 склала власноручно договір дарування, яким передала позивачу ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1, який успадкувала за заповітом від ОСОБА_6 (а.с.25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с.26).

За життя ОСОБА_5 розпорядження своїм майном на випадок смерті не здійснила, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 43027867 від 22.02.2016 року (а.с.44-45) та листом Шостої криворізької державної нотаріальної контори № 404/02-14 від 22.02.2016 року. (а.с.42)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що вона з 2008 року проживала у зазначеному спірному будинку та доглядала за ОСОБА_5, яка тяжко хворіла та потребувала постійного догляду, у зв'язку з чим, ОСОБА_5 не могла нотаріально посвідчити власноручно написаний нею договір дарування спірного будинку позивачу, тому даний договір слід визнати дійсним на підставі ч.2 ст.219 ЦК України та за ОСОБА_3 слід визнати право власності на спірний будинок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений сторонами договір дарування не відповідає вимогам чинного законодавства та не може бути визнаний дійсним і за позивачем не може бути визнано право власності на спірний будинок.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.

Таким чином, договір дарування підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. (ч.4 ст.334 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин)

Положеннями ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), передбачено, що цей Закон регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.

Об'єктом нерухомого майна (нерухоме майно, нерухомість) визначено земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці (будівля, споруда тощо), переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. (ст.2 зазначеного Закону)

Відповідно до ч.1 ст.3 вказаного Закону речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно. (ч.1 ст.4 зазначеного Закону)

Згідно зі ст.19 вказаного Закону підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, в тому числі, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна.

Таким чином, договір дарування нерухомого майна (будинку) підлягає, як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року (справа №6-162цс12) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Зважаючи на те, що договір дарування житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому він не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Крім того, у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, позивачем ОСОБА_3 та її представником ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення договору дарування спірного будинку від 20 листопада 2009 року.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, 09 липня 2009 року ОСОБА_5 надала позивачу ОСОБА_3 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О.І. і зареєстровану в реєстрі за № 5406, якою уповноважила останню бути її представником в усіх питаннях, пов'язаних з державною реєстрацією спірного будинку.

Тому, колегія суддів критично оцінює посилання позивача ОСОБА_3 на неможливість нотаріально посвідчення договору дарування від 20 листопада 2009 року.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Колегією суддів враховується, що умовою для переходу в порядку укладення договору дарування, права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття дарувальником зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя дарувальник не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, оскільки належним чином не оформив його в порядку спадкування за заповітом, то обдарований також не набуває права власності за договором дарування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання договору дарування спірного будинку, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 20 листопада 2009 року, дійсним та визнання за позивачем ОСОБА_3 права власності на спірний будинок.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що так як ОСОБА_5 не могла самостійно пересуватись, то вона власноруч написала договір дарування спірного будинку та передала всі наявні у неї документи на будинок, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки в силу положень ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, правочин щодо нерухомого, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, не може бути визнаний дійсним, на підставі ч.2 ст.220 ЦК України.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідно до ч.2 ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення правочину, суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі, колегія суддів не може взяти до уваги, виходячи з наступного.

Правочини, щодо яких порушені вимоги закону про їх нотаріальне посвідчення, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України вважаються нікчемними. Це стосується як односторонніх правочинів (ч. 1 ст. 219 ЦК України), так і договорів (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Водночас в абз. 2 ч. 2 ст. 215 ЦК України зазначено, що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Зокрема, в ч. 2 ст. 219 ЦК України з метою захисту прав та законних інтересів особи, яка вчинила правочин, допускається визнання одностороннього правочину, який на порушення закону не був посвідчений нотаріально, дійсним у судовому порядку.

Визнання одностороннього правочину, щодо якого не дотримано вимог про нотаріальну форму, дійсним можливе за наявності одночасно двох умов: цей правочин має відповідати справжній волі особи, яка його вчинила (ч.3 ст.203 ЦК України); нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від волі особи (ч.2 ст.219 ЦК України). Суд має також перевірити, чи підлягав цей правочин нотаріальному посвідченню за законом і чи не містить він якихось умов, що суперечать закону або моральним засадам суспільства.

Зважаючи на те, що на час розгляду справи дарувальник ОСОБА_5 померла, що позбавляє суд можливості встановити її справжню волю на відчуження будинку, право власності на який вона так і не оформила у встановленому законом порядку, а також враховуючи те, що позивачем ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не доведено наявності обставин, що перешкоджали нотаріальному посвідченню договору, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору дарування спірного будинку від 20 листопада 2009 року дійсним на підставі ч.2 ст.219 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про неврахування судом положень ч.1 ст.722 ЦК України, якими передбачено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, тому позивач вважала, що є власником будинку, робила його поточний ремонт та сплачувала комунальні платежі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, а згідно з ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Той факт, що Виконавчий комітет Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області не звертався до суду з заявою про визнання спадщини ОСОБА_5 відумерлою, відповідно до ст.1277 ЦК України, не свідчить про наявність правових підстав для визнання спірного договору дарування дійсним та не має правового значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є.Ляховська

Л.В. Михайлів