Справа № 308/8331/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року Ужгородський міськрайонний суд

Закарпатської області

в складі: головуючого судді - Семерака І.О.

при секретарі - Віраг Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради та Ужгородської міської ради про стягнення нарахованих та невиплачених грошових коштів за час вимушеного прогулу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом мотивуючи його тим, що розпорядженням, Ужгородського міського голови № 77-р від 29.05.2013 року його було незаконно звільнено з посади начальника відділу у справах інвалідів та ветеранів управління праці та соціального захисту населення (далі УПСЗН) з 31 травня 2013 року. Відповідно до постанови Ужгородського міськрайонного суду від 25.09.2015 року по справі № 308/22694/13-а та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 року по справі № 876/9594/14, що набули законної сили, розпорядженням Ужгородського міського голови № 286-р від 10.12.2014 року його поновлено на посаді начальника відділу у справах інвалідів та ветеранів УПСЗН Ужгородської міської з 01.06.2013 року. Розпорядженням Ужгородського міського голови № 24-р від 02.03.2015 року він звільнився із займаної посади, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України - за угодою сторін. Згідно довідки УПСЗН Ужгородської міської ради від 27.06.2013 року № Я-518/28.02-33 його середньомісячна заробітна плата складала 2205,60 грн.

Вказує, що на час звільнення йому не нараховано та не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди - з 26 вересня по 31 жовтня 2014 року та з 01 грудня по 09 грудня 2014 року, тобто він не отримав суму у розмірі 3177,63 гривень. Також вказує, що в супереч статті 164.2.14. Податкового кодексу України були зняті податки за листопад 2014 року на суму у розмірі 478,28 грн.

Зазначає, що 03.04.2015 року він звертався до керівництва УПСЗН Ужгородської міської ради з проханням дорахувати, виплатити та перерахувати суму у розмірі 3655,91 грн., однак йому було відмовлено.

05.05.2015 року він повторно звернувся до керівництва УПСЗН Ужгородської міської ради з цим питанням на що отримав відповідь від 05.06.2015 року за № Я-1162/28.02-37, з якої вбачається, що фактично йому не нарахували та не виплатили середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди з 26 вересня по 31 жовтня включно 2014 року та з 01 грудня по 09 грудня включно 2014 року, а також зняли податки за листопад 2014 року.

Крім цього вказує, що після його звільнення 02.03.2015 року повний розрахунок з ним проведено тільки 26.03.2015 року.

У зв'язку з цим, просить стягнути з УПСЗН Ужгородської міської ради на його користь не нараховані та невиплачені грошові кошти за час вимушеного прогулу в сумі 3655,91 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при його звільненні з 03.03.2015 року по 26.03.2016 року.

Також вказує, що у зв'язку з не нарахуванням та невиплатою вказаних сум, а також у зв'язку з зняттям з нього податків за листопад місяць 2014 року, УПСЗН Ужгородської міської ради йому заподіяно моральних страждань, які виразилися у додаткових та принизливих зверненнях до керівництва УПСЗН Ужгородської міської щодо здійснення розрахунку в повному обсязі, у недоброзичливому відношенню до нього окремих працівників УПСЗН Ужгородської міської, у порушенні його ділової репутації, що спричинило втрату нормальних життєвих зв'язків, а також у тому, що він та його родина перебували у стресовому стані, що потребувало лікування. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у сумі 2000 грн., які також просить стягнути на його користь з УПСЗН Ужгородської міської.

Ухвалою суду від 09.10.2015 року в якості співвідповідача в даній справі було залучено Ужгородську міську раду оскільки УПСЗН Ужгородської міської ради є структурним підрозділом Ужгородської міської ради, є підзвітним та підконтрольним Ужгородській міській раді.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та з підстав наведених в позові просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача УПСЗН Ужгородської міської ради - Подоляк І.З. в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі. При цьому пояснила, що позивачу належна сума заробітку за час вимушеного прогулу виплачена в розмірі визначеному судом в рішенні від 25.09.2014 року у твердій грошовій сумі 35104,83 грн. Також вказала, що управлінням вчасно нараховано позивачу зарплату в день звільнення, однак виплату проведено з затримкою 2 дні і не з їх вини, оскільки УПСЗН Ужгородської міської є лише розпорядником державних коштів, а виплату проводить орган казначейства. Так, УПСЗН Ужгородської міської 03.03.2015 року подано заявку на виплату грошових коштів ОСОБА_1 до казначейства, яка проплачена останнім 05.03.2015 року. У зв'язку з цим також вважає і безпідставною вимогу щодо стягнення моральної шкоди.

Представник Ужгородської міської ради - Мінєєва І.І. в судовому засіданні також позов не визнала з аналогічних підстав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вина посилається як на підставу своїм вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Ужгородського міського голови № 77-р від 29.05.2013 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу у справах інвалідів та ветеранів управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради з 31.05.2013 року.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 25.09.2015 року, яка ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 року залишена без змін, вказане розпорядження №77-р визнано протиправним та скасовано. Також цією постановою вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу у справах інвалідів та ветеранів управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради та стягнути з Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.05.2013 року по 25.09.2014 року в сумі 35104,83 грн. та 1000 грн. моральної шкоди. Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць.

У силу ч.3 ст.61 ЦПК обставини встановлені судовим рішенням не підлягають доказуванню.

Розпорядженням Ужгородського міського голови № 286-р від 10.12.2014 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу у справах інвалідів та ветеранів УПСЗН Ужгородської міської ради з 01.06.2013 року.

Постановою головного державного виконавця Секерня В.М. від 24.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження стверджується виконання вищевказаного судового рішення щодо поновлення на роботі.

03.04.2015 року та 05.05.2015 року позивач звертався до УПСЗН Ужгородської міської ради з проханням дорахувати та виплатити йому суму середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за періоди з 26.09.2014 року по 31.10.2014 року та з 01.12.2014 року по 09.12.2014 року суму у розмірі 3177,63 грн., а також 478,28 грн. знятих податків за листопад 2014 року, однак листом №Я-908/28.09-07 від 15.04.2015 року УПСЗН Ужгородської міської ради відмовлено ОСОБА_1 в цьому.

З вказаного листа №Я-908/28.09-07 від 15.04.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 приступив до виконання своїх обов'язків на посаді начальника відділу у справах інвалідів та ветеранів УПСЗН Ужгородської міської ради з 10.12.2014 року і за період з 10.12.2014 року по 31.12.2014 року йому було виплачено заробітну плату та згідно розпорядження №286-р від 10.12.2014 року одну середньомісячну заробітну плату, які оподатковано.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.09.2014 року по 31.10.2014 року та з 01.12.2014 року по 09.12.2014 року, який згідно розрахунку наданого позивачем становить 3177,63 грн.

Суд вважає безпідставним твердження відповідачів на те, що ОСОБА_1 виплачено в повному обсязі середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з виконанням постанови Ужгородського міськрайонного суду від 25.09.2015 року, оскільки даною постановою суду визначений період вимушеного прогулу ОСОБА_1, а саме з 31.05.2013 року по 25.09.2014 року, і розмір середньомісячного заробітку останнього за цей період склав 35104,83 грн., які були виплачені позивачу.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За таких обставин, оскільки фактично позивача поновлено на роботі 10.12.2014 року розпорядженням Ужгородського міського голови № 286-р від 10.12.2014 року і йому виплачено середньомісячний заробіток за один місяць, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача - Ужгородської міської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.09.2014 року по 31.10.2014 року та з 01.12.2014 року по 09.12.2014 року, в розмірі 3177,63 грн., а тому позов в цій частині є обгрунтовним і підлягає до задоволення.

Також судом встановлено, що розпорядженням Ужгородського міського голови № 24-р від 02.03.2015 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін, однак повний розрахунок з ним проведено лише 26.03.2015 року, що стверджується випискою АТ «УкрСиббанк» від 29.05.2015 року за картковим рахунком ОСОБА_1 наданої за період з 01.01.2015 року по 29.05.2015 року.

Ч.1 ст.116 КЗпП України визначені строки розрахунку при звільненні та встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За таких обставин суд вважає, що оскільки належними та допустимими доказами встановлено, що відповідачем - Ужгородською міською радою в день звільнення повний розрахунок з позивачем не проведено, а такий здійснено такий 26.03.2016 року, тому з Ужгородської міської ради слід стягнути на користь позивача середньомісячний заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 03.03.2015 року по 26.03.2015 року включно (17 робочих днів).

З листа УПСЗН Ужгородської міської ради №Я-1162/28.02-37 від 05.06.2015 року вбачається, що розмір нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати у січні 2015 року за 19 робочих днів становив 2438,66 грн., а у лютому 2015 року за 21 робочий день 2864,68 грн. Таким чином середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 132,58 грн.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що з відповідача - Ужгородської міської ради підлягає до стягнення на користь позивача середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні в сумі 2253,86 грн., а тому позов в цій частині також підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про виплату йому знятого податку у розмірі 478,28 грн. із виплаченого йому за листопад 2014 року середнього заробітку, то така є безпідставною і задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Так, оподаткування, нарахування і сплата єдиного соціального внеску на середньомісячну заробітну плату проводяться відповідно до Податкового Кодексу України і ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Згідно п.164.2.1 ст.164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Таким чином, дохід триманий працівником, який виплачується роботодавцем за рахунок коштів державного/місцевого бюджету у вигляді середньомісячної заробітної плати включається до оподатковуваного доходу такого працівника.

Водночас, позивачем ставиться вимога щодо відшкодування завданої йому діями відповідачів моральної шкоди.

Так, зі змісту ч.1 та п.2 ч.2 ст.23 ЦК України випливає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в п.5 Постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи те, що позивачем в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено заподіяння йому моральних страждань, тому суд приходить до висновку, що в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Суд також вважає, що у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача - Ужгородської міської ради на користь держави судові витрати по справі, які складають 551,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст.116, 117, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.164 ПК України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд,

Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради та Ужгородської міської ради про стягнення нарахованих та невиплачених грошових коштів за час вимушеного прогулу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 не нараховані та невиплачені кошти за час вимушеного прогулу за період з 26.09.2014 року по 31.10.2014 року та з 01.12.2014 року по 09.12.2014 року в сумі 3177 (три тисячі сто сімдесят сім) грн. 63 коп., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 03.03.2015 року по 26.03.2015 року в сумі 2253 (дві тисячі двісті п'ятдесят три) грн. 86 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Ужгородської міської ради 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 20 коп. судового збору на користь держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення рішення без участі особи, яка її оскаржує, протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Семерак І.О.