АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 214/4482/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/966/К/16 суддя Щеняєва І.Б.
Категорія - 48 (І) Суддя-доповідач Зубакова В.П.
УХВАЛА
Іменем України
17 траня2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Соколан Н.О.

за участю секретаря - Євтодій К.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє як представник позивача ОСОБА_2 , на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 11 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит», про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:
позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що з 16 серпня 1986 року по 19 червня 2001 року перебував у шлюбі з відповідачем.

08 травня 1998 року вони разом з дружиною придбали придатну для житла квартиру АДРЕСА_1 .

Спочатку спільними зусиллями, а після розірвання шлюбу за власний кошт позивача, в квартирі було проведено капітальний ремонт та створено новий об`єкт нерухомого майна переобладнано житлову квартиру у салон-перукарню для здійснення ОСОБА_3 підприємницької діяльності, що зумовило збільшення його вартості.

З 1998 року по 2011 рік позивач проводив ремонтні роботи, а тому запропонував відповідачці сплатити йому частку у спільному майні.

Посилаючись на те, що колишня дружина не бажає сплачувати йому вартість половини спільного майна та має намір на його відчуження, позивач просив суд: визначити, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визначити ОСОБА_2 1/2 частку у об`єкті спільної сумісно власності колишнього подружжя квартирі АДРЕСА_1 , площу якої за рахунок спільної праці та перебудови було збільшено та змінено цільове призначення жилої квартири, в нежитлове приміщення, яке складається на цей час з прибудови внутрішньої площею 28, 5 кв.м., тамбуру внутрішньою площею 3,6 кв.м., загальною внутрішньої площею приміщення 82,7 кв.м.

Ухвалою суду від 20 листопада 2015 року до участі у справі залучено у якості третьої особи Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» (надалі ПАТ «Банк Національний кредит»).

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 11 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Судові витрати покладено на позивача.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Так, позивач мав можливість звернутися до суду з даним позовом після вирішення судом питання про поділ іншого майна, однак на той час не було такої необхідності, що підтверджено актом від 26.12.2013 року. Висновок суду про те, що акт від 26.12.2013 року не має відношення до справи неправильний, адже ним підтверджено наявність між сторонами домовленості про доведення спільної справи до завершення та відкриття у спірному приміщенні перукарні. Недотримання цієї домовленості й стало підставою для звернення до суду з позовом.

Також, суд не врахував пояснення представника третьої особи про те, що ОСОБА_3 приховала, що це майно придбано у шлюбі з ОСОБА_2 , а не з ОСОБА_5 , який надав письмову згоду на заставу майна.

Крім того, суд не повинен був покладати судові витрати на позивача, оскільки він відряджений до м.Маріуполя для виконання бойових завдань, а тому на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи завчасно належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася і про причини своєї неявки суд не повідомила (а.с. 162).

Представник ПАТ «Банк Національний кредит», будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю та, одночасно, просив суд відхили апеляційну скаргу, залишивши рішення суду без змін (а.с. 163-165).

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 16.08.1986 року (а.с.105).

08 травня 1998 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.30).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.06.2001 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.104), про що Саксаганським відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис під №323 від 24.06.2004 року (а.с.31).

На підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18.12.2007 року за ОСОБА_3 визнано право власності на переобладнане житлове приміщення під нежитлове приміщення з прибудовою внутрішньою площею 28,5 кв.м. та тамбуром внутрішньою площею 3,6 кв.м., загальною внутрішньою площею приміщення 82,7 кв.м., розташованого на першому поверсі п`ятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 3-5, 24, 33).

Відповідно до іпотечного договору №04-77/1-1 від 15.03.2013р., в забезпечення виконання кредитних зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1-19ю/2013/2-1, укладеного між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ТОВ «Новосталь», ОСОБА_3 передала в іпотеку банку нежиле приміщення, розташоване на першому поверсі п`ятиповерхового будинку, з прибудовою внутрішньою площею 28.,5 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18.12.2007р. за №2-6060/07 (а.с.51-54).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 придбана у період шлюбу сторін, а тому може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 22, 23, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. ст. 16, 17 Закону України "Про власність", ст.ст. 112, 118 ЦК Української РСР, що діяли на час придбання спірної квартири, ст.ст. 368, 369, 370 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 3 ст. 29 КпШС України для захисту порушеного права відносно спільного майна подружжя встановлено трирічний строк позовної давності.

Ст. 10 КпШС України встановлювала, що в тих випадках, коли для захисту порушеного права встановлено строк позовної давності, він обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Отже, і раніше чинним КпШС України, і нині чинним СК України початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з пропозицією вирішення питання щодо поділу майна та компенсації йому матеріальних витрат 14.12.2010 року (а.с.37).

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що з вимогами про поділ квартири АДРЕСА_1 від вже звертався до суду в 2010 році, однак цей позов було залишено без розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а тому колегія суддів вважає встановленим факт звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спірної квартири ще у 2010 році.

Отже, матеріалами справи підтверджено та не спростовано позивачем, що про порушення свого права він довідався у 2010 році, однак до суду з даним позовом звернувся лише у червні 2015 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності для вимог про поділ майна, причину пропуску строку позовної давності не зазначив.

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог стосовно поділу спільного сумісного майна подружжя без поважних причин, що є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову саме через пропуск без поважних причин строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами була домовленість щодо облаштування у спірній квартирі перукарні та проведення ОСОБА_2 ремонту, колегією суддів відхиляються, як недоведені, адже наданий позивачем акт від 26.12.2013 року не підтверджує факту спільного використання спірного майна, а лише містить вказівку на проведення в квартирі ремонтних робіт по липень 2011 року (а.с. 32), без зазначення того, на якій підставі останній там перебував та проводив зазначені роботи. Крім того, використання спірної квартири позивачем до липня 2011 року не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки до суду з позовом він звернувся у 2015 році і дії вчинені поза межами трирічної позовної давності (до 16 червня 2012 року) не впливають на перебіг позовної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом звільнення позивача від сплати судового збору при поданні позовної заяви, колегією суддів відхиляються, як надумані, адже ОСОБА_2 признаний на військову службу на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 "Про часткову мобілізацію" та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України з 22.07.2015 року до моменту оголошення демобілізації, та з 16 серпня 2015 року відправлений до м.Маріуполя для виконання бойових завдань, визначених Законом України "Про боротьбу з тероризмом" (участь в антитерористичній операції), тобто з 22 липня 2015 року на нього поширюються положення п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Позовну заяву подано ОСОБА_2 до суду 16 червня 2015 року, а тому судовий збір вірно сплачений ним на загальних підставах (а.с. 1) і не підлягає поверненню.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє як представник позивача ОСОБА_2 , відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 11 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: