печерський районний суд міста києва
Справа № 757/7180/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Сторожук Є.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 яка діє від імені ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участі третьої особи Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 звернулась до суду із вимогами до ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та просить визнати вказаних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 набула права власності на вказане нерухоме майно з 29 серпня 2008 року . До цього часу за вказаною адресою була зареєстрована попередній власник - відповідач ОСОБА_3 Без згоди нового власника ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 26 березня 2009 року зареєструвала за вказаною адресою своїх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Реєстрація вказаних осіб за адресою є формальною, оскільки вказані особи не проживають у вказаному житловому приміщенні, не є родичами між собою, при цьому їх реєстрація створює перешкоди власнику у користуванні нерухомістю та завдає збитки у вигляді необхідності сплачувати платежі за комунальні послуги на не проживаючих осіб.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, вказуючи на те, що відповідач та її малолітні діти не проживають у вказаному приміщенні тривалий час, не сплачують житлово-комунальні послуги, при цьому їм з боку позивача не створювалось жодних перешкод.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, звертаючи увагу суду на тому, що і позивач і відповідач та їх діти мають родинні відносини. Відповідач будучі зареєстрованою за вказаною адресою зареєструвала і місце проживання своїх дітей, один з яких є інвалідом та потребує допомоги, яка надається безкоштовно мешканцям Києва програмою реабілітації дітей - інвалідів хворих на ДЦП. Іншого житла відповідач не має та в даний час сім'я тимчасово проживаює у найманому будинку.

Представник третьої особи Печерської районної у м. Києві державної адміністрації як орган опіки та піклування підтримала заперечення відповідача, оскільки в іншому випадку будуть порушені права малолітніх дітей відповідача.

Печерський районний відділ ГУ ДМІ України в м. Києві , який до внесення змін до законодавства, виконував повноважень з реєстрації місця проживання громадян, направив до суду повідомлення про розгляд справи у відсутність їх представника.

Суд вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_6 та ОСОБА_7., відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_8 , представника третьої особи, допитавши свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,ОСОБА_12 , дослідивши письмові докази у справі, прийшов до наступного висновку .

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно ст.71 цього ж Кодексу при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст.72 цього ж Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст.156 цього ж Кодексу члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку(квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку(квартири)належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила,встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст.157 цього ж Кодексу членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.162 цього ж Кодексу плата за користування жилим приміщенням в будинку(квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_1

ОСОБА_1 та ОСОБА_12 є рідними сестрами. Відповідач ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_12

29 серпня 2008 року ОСОБА_13 (мати ОСОБА_1 і ОСОБА_12.) подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 своїй онуці ОСОБА_2

ОСОБА_13 бабуся ОСОБА_3 набула відповідно право власності на спірну квартиру відповідно до договору дарування від 24 грудня 2004 року від ОСОБА_3

ОСОБА_1 була зареєстрована за вказаною адресою 24.01.2006р. З 07 квітня 2015 року та станом на час судового розгляду зареєстрована як безробітна в Печерському РЦЗ .

З 24 січня 2002 року відповідач ОСОБА_3 будучі власником з січня 2002 року по грудень 2004 року, зареєстрована та проживала у АДРЕСА_1 . 26 березня 2009 року за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання двох малолітніх дітей відповідача - ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_5 є інвалідом дитинства (ДЦП), потребує постійної сторонньої допомоги.

Як значила відповідач ОСОБА_3, в даний час вона з дітьми проживають в будинку АДРЕСА_2. Вказане місце проживання є тимчасовим без відповідної реєстрації.

Суд відхиляє посилання позивача на відсутність з боку відповідача оплати за комунальні послуги, які нараховуються за спожиті житлово-комунальні послуги, оскільки надані відповіді з Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» свідчать про регулярність здійснення відповідачем ОСОБА_3 поштових переказів на ім'я позивача ОСОБА_1 в рахунок оплати житлово-комунальних послуг.

Як пояснила під час судового розгляду сама позивач ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_3 разом із своїм чоловіком та братом з січня 2002 року до вересня 2007 року проживали у вказаному спірному приміщенні, після чого сім'я ОСОБА_3 переїхала на інше місце проживання, а брат ОСОБА_15 залишився проживати на не на довгий час. В травні 2008 року , за місяць до народження ОСОБА_2, позивачем було змінено замки до спірної квартири. При цьому в 2009 році відповідачем ОСОБА_3 було здійснено оплату встановлення лічильників гарячого та холодного водопостачання , та деякий час здійснювалась оплата цих житлово-комунальних послуг.

Будучі допитаними під час судового розгляду в якості свідків ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10 повідомили про те, що окрім ОСОБА_1 , її дитини та чоловіка у спірній квартирі протягом останніх років інших осіб не спостерігали.

Із показів свідка ОСОБА_12 вбачається, що її донька ОСОБА_3 разом з двома малолітніми дітьми тимчасово проживає в будинку АДРЕСА_2. При цьому не мають можливості проживати за місцем своєї реєстрації, оскільки після переходу права власності від ОСОБА_13 до ОСОБА_2, між сторонами погіршились відносини. Проживати за її, ОСОБА_12, місцем проживання, ОСОБА_3 та її діти не мають можливості, внаслідок того, що з нею проживає її чоловік та син з родиною .

Як встановлено в ході розгляду, чоловік відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_16 зареєстрований в м. Луганськ, над яким держава не має контролю. Іншого житла родина не має.

Із акту складеного працівниками Печерської районної у м. Києві державної адміністрації 13.11.2015р. вбачається, що в двохкімнатній квартирі проживають ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_17 та їх донька, власник квартири -ОСОБА_2, якій відведено окрему кімнату.

Згідно Конвенції про права дитини ( 20 листопада 1989 року) В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

2. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

3. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Держави-учасниці визнають, що неповноцінна в розумовому або фізичному відношенні дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства.

2. Держави-учасниці визнають право неповноцінної дитини на особливе піклування, заохочують і забезпечують надання, за умови наявності ресурсів, дитині, яка має на це право, та відповідальним за турботу про неї допомогу, щодо якої подано прохання і яка відповідає стану дитини та становищу її батьків або інших осіб, що забезпечують турботу про дитину.

3. На забезпечення особливих потреб неповноцінної дитини допомога згідно з пунктом 2 цієї статті надається при можливості безкоштовно з урахуванням фінансових ресурсів батьків або інших осіб, що забезпечують турботу про дитину, та має на меті забезпечення неповноцінній дитині ефективного доступу до послуг у галузі освіти, професійної підготовки, медичного обслуговування, відновлення здоров'я, підготовки до трудової діяльності та доступу до засобів відпочинку таким чином, який призводить до найбільш повного по можливості втягнення дитини в соціальне життя і досягнення розвитку її особи, включаючи культурний і духовний розвиток дитини.

4. Держави-учасниці сприяють у дусі міжнародного співробітництва обміну відповідною інформацією в галузі профілактичної охорони здоров'я, медичного, психологічного і функціонального лікування неповноцінних дітей, включаючи розповсюдження інформації про методи реабілітації, загальноосвітньої і професійної підготовки, а також доступу до цієї інформації, з тим щоб дозволити Державам-учасницям покращити свої можливості і знання, і розширити свій досвід в цій галузі. В зв'язку з цим особлива увага має приділятися потребам країн, що розвиваються.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні,гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно правової позиції , висловленої ВСУ під час розгляду справи № 6-158цс14 «Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.»

Аналізуючи норми закону та встановлені під час судового розгляду обставини слід зазначити наступне.

Звернувшись із позовом до відповідачів на підставі положень ст. 391 ЦК України, позивач фактично використовує положення ст.ст. 71,71 ЖК Української РСР щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки під час надання пояснень сторона позивача посилається на те, що відповідач та її малолітні діти не проживають у житловому приміщенні з 29 серпня 2008 року, не несуть витрат по сплаті житлово-комунальних послуг, що завдає збитків позивачу, яка діє від імені своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 - власниці нерухомого майна.

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що реєстрація місця проживання малолітніх дітей відповідача ОСОБА_3 в березні 2009 року проведена згідно з вимогами чинного законодавства. До цього часу усі зареєстровані особи за вказаним місцем мають родинні стосунки між собою. На час переходу права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_13, відповідач користувалась вказаним жилим приміщенням, а також деякий час користувалась та залишалась зареєстрованою у житловому приміщенні після переходу права власності від ОСОБА_13 до ОСОБА_2 , тобто її право на користування спірним майном не оспорювалось. Через деякий час проживання у спірній квартирі з огляду на відсутність взаєморозуміння виявилось неможливим. Відповідач оплачує свою частину комунальних послуг та іншого постійного житла для себе та своїх малолітніх дітей, один з яких є інвалідом дитинства, окрім тимчасового наймання, не має.

Виходячи з зазначено слід відмовити у задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71,156 ЖК Української РСР, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позовні вимоги ОСОБА_1 яка діє від імені ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участі третьої особи Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення ,- в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Цокол Л.І.