УХВАЛА

іменем україни

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, правонаступниками якого є ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором;

за позовом ОСОБА_3, правонаступниками якого є ОСОБА_4, ОСОБА_5, до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочинів недійсними

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 22 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 25 тис. доларів США з кінцевим строком повернення до 22 листопада 2012 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за цим договором 22 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки.

Оскільки позичальник та поручитель не виконували взяті на себе зобов'язання за цими договорами, утворилась заборгованість у розмірі 33 391 долар 64 центи США, що за курсом Національного банку України складає 266 799 грн 18 коп., яку позивач просив стягнути з відповідачів.

У вересні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним зустрічним позовом про визнання недійсним договору поруки від 22 листопада 2007 року, посилаючись на те, що такого договору він не укладав.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року, первісний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 391 долар 64 центи США, що за курсом Національного Банку України від 1 червня 2012 року складає 266 799 грн 18 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 667 грн 99 коп. судових витрат. У стягненні з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2007 року відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір поруки від 22 листопада 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 107 грн 30 коп. судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року у частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитною угодою скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення залишено без змін.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочинів недійсними, посилаючись на те, що кредитний договір від 22 листопада 2007 року та договір про видачу траншу від 22 листопада 2007 року він не підписував та кредитних коштів не отримував. Також ОСОБА_3 зазначив, що умовні рукописні завіряючи підписи під цими договорами та додатками до них були виконані не ним, а невідомою особою, шляхом наслідування його підпису.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просив визнати кредитний договір від 2 листопада 2007 року та договір про видачу траншу від 22 листопада 2007 року визнати недійсними.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області

від 30 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитною угодою від 22 листопада 2007 року в сумі 3 783 долари 19 центів США, що еквівалентно 30 227 грн 69 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2016 року рішення районного суду змінено в частині стягнення пені. Стягнуто із ОСОБА_4, ОСОБА_5 у рівних частинах 30 227 грн 69 коп. пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором від 22 листопада 2007 року, укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк», але в межах вартості майна, одержаного ними у спадщину після смерті ОСОБА_3 В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, суд першої інстанції виходив із того, що строк позовної давності в кредитному договорі сторонами обумовлений 5 років. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, суд виходили із того, що ним не доведено факт непідписання кредитного договору. Крім того, позивачем частково сплачувалась заборгованість за цим договором.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення районного суду та зменшуючи розмір нарахованої пені, виходив із того, що з правонаступників ОСОБА_7 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 підлягає стягненню заборгованість зі сплати пені в межах вартості майна одержаного у спадщину після смерті ОСОБА_3 При цьому судом зазначено, що під час розгляду справи сторони не звертались із заявою про застосування строку позовної давності, а суд за власної ініціативи не має права застосовувати позовну давність. В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком районного суду.

З таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що згідно з кредитною угодою від 22 листопада 2007 року, укладеною між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 25 тис. доларів США на термін до 22 листопада 2012 року.

Станом на 1 червня 2012 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становила 33 391 долар 64 центи США, що за курсом Національного банку України від 1 червня 2012 року становить 266 799 грн 18 коп. та складалась з: 17 315 доларів 13 центів США - заборгованість за кредитом; 10 673 долари 44 центи США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 783 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафів відповідно до договору: 31 долар 29 центів США - штраф (фіксована частина), 1 588 доларів 59 центів США - штраф (процентна складова).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2016 року залучено у якості правонаступників померлого ОСОБА_3: ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса із заявою, у якій зазначив, що він приймати спадщину після смерті ОСОБА_3 не бажає, на отримання свідоцтва про право на спадщину не претендує та не заперечує проти прийняття спадщини у повному обсязі ОСОБА_4

Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав, що ОСОБА_5 у встановлений законом строк не звертався із заявою про відмову від спадщини, прийняв спадкове майно, отже, він є належною стороною у справі, тому з нього та ОСОБА_4, як правонаступників ОСОБА_3, підлягає стягненню заборгованість зі сплати пені в межах вартості майна, одержаного у спадщину після смерті ОСОБА_3

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як убачається з матеріалів справи, у порушення вимог ст. 169 ЦПК України апеляційним судом розглянуто справу у відсутності ОСОБА_5 або його представника. У справі відсутні будь-які дані про належне їх повідомлення про час і місце слухання справи відповідно до вимог ст. ст. 74-76 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Проте матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували належне повідомлення ОСОБА_5 про час та місце судового засідання.

Залучивши ОСОБА_5 до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_3 та розглянувши справу за його відсутності ОСОБА_5, апеляційний суд не дав оцінку його доводам щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, які мають істотне значення та можуть вплинути на законність судового рішення.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що резолютивна частина рішення повинна містити чіткі, безумовні висновки. Отже, при стягненні зі спадкоємців боргу спадкодавця суд повинен встановити грошову вартість спадкового майна (ст. 1282 ЦК України), отриманого у спадщину, а не перекладати вирішення цього питання на стадію виконання судового рішення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик