УХВАЛА

іменем україни

26 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 7 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що між банком та ОСОБА_5 29 вересня 2005 року був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 98 757 доларів США зі сплатою 12 % річних, з кінцевим терміном повернення до 28 вересня 2012 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором 29 вересня 2005 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Також на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 29 вересня 2005 року між банком та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом трьохкімнатну квартиру № 1, що розташована на 5 поверсі секції «В», за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки відповідачі взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредиту не виконали, станом на 9 жовтня 2014 року утворилась заборгованість 36 557 доларів 54 центи США, яку позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів на його користь у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на момент ухвалення рішення суду.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 7 грудня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 388 доларів 23 центи США, що за курсом Національного банку України становить 547 284 грн 58 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року рішення районного суду в частині стягнення з ОСОБА_5 суми заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 36 557 доларів 54 центи США, що за курсом Національного банку України станом на момент ухвалення рішення становить 948 302 грн 59 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині стягнення з нього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми заборгованості за кредитним договором та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» задовольнити частково та стягнути з нього на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 557 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 247 561 грн 65 коп., у задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовити.

Отже, судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 умов кредитного договору утворилась заборгованість з 15 січня 2012 року у розмірі 23 388 доларів 23 центи СШA, що за курсом Національного банку України становить 547 284 грн 58 коп., яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь банку. В іншій частині позову банк пропустив строк позовної давності, про що заявив відповідач.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 суми заборгованості за кредитним договором та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ПАТ «Укрсоцбанк» не пропустило строк позовної давності щодо вимог про стягнення боргу за кредитом, відсотками, пені, оскільки кредитний договір укладено до 28 вересня 2012 року, а з позовом банк звернувся у січні 2015 року.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 29 вересня 2005 року було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_5 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 98 757 доларів США зі сплатою 12 % річних, з кінцевим терміном повернення до 28 вересня 2012 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором 29 вересня 2005 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов'язався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_5 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.

Також на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 29 вересня 2005 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом трьохкімнатну квартиру № 1, що розташована на 5 поверсі секції «В», за адресою: АДРЕСА_1.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснив видачу кредитних коштів у сумі 98 757 доларів США. Відповідач належним чином не виконував умов договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Згідно з розрахунком, наданим банком, ОСОБА_3 станом на 09 жовтня 2014 року має прострочену заборгованість з повернення кредиту, яка складає в загальному розмірі 36 557 доларів 54 центи США, та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 28 917 доларів 74 центи США, заборгованості за відсотками у розмірі 5 412 доларів 07 центів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 921 долар 42 центи США, пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 306 доларів 30 центів США.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Згідно з ч. ч. 1 та 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 вересня 2005 року між сторонами укладено договір кредиту, сторони погодили строк дії кредитного договору - 28 вересня 2012 року.

У січні 2015 року банк звернувся з вимогами про дострокове повернення кредиту, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі.

При цьому відповідач просив застосувати позовну давність (а.с. 49-53).

Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_5 зобов'язався повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно у терміни, визначені договором, а саме: з жовтня 2005 року по серпень 2012 року щомісячно рівними частками по 1 176 доларів США (п. 1.1.1 договору кредиту); з вересня 2012 року - 1 149 доларів США (п.1.1.2 договору кредиту).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити комісію.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, зокрема доводи відповідача про сплив позовної давності щодо стягнення заборгованості по окремих платежах до уваги не прийняв.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 57-59, 212-214, 316 ЦПК України при ухваленні рішення суду щодо грошових зобов'язань суди зобов'язані наводити докази розміру заборгованості, а при стягненні коштів за користування грошима, неустойки - повинні зазначити, за який саме період нараховані відсотки, за який період здійснено прострочення виконання зобов'язання.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції фактично погодився із розрахунком, наданим позивачем, проте взагалі не дослідив цей розрахунок, не вказав, за який період обчислено відсотки та пеня.

Також у абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Проте суд не звернув уваги на те, що пеню визначено та обчислено у доларах США.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик