Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Гордійчук С.О., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Шептицької С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу комунального підприємства «Костопількомунсервіс» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 13 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до комунального підприємства «Костопількомунсервіс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 13 січня 2016 року позов ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до КП "Костопількомунсервіс" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП задоволено частково.

Стягнуто з КП "Костопількомунсервіс" на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 1488,85 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Стягнуто з КП "Костопільскомунсервіс" в дохід держави судовий збір в розмірі 974,40 грн.

У поданій на рішення апеляційній скарзі КП "Костопількомунсервіс" покликається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що прийняте за неповного встановлення обставин справи та із порушенням норм матеріального і процесуального права, а отже підлягає скасуванню.

На її обґрунтування зазначає, що апелянт не зобовязаний відшкодовувати позивачу шкоду, завдану внаслідок ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність апелянта була застрахована ПрАТ СК «Провідна», а заявлений позивачем до відшкодування розмір матеріальної шкоди не перевищує ліміту відповідальності.

____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/433/2016 Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_3

Доповідач : Демянчук С.В.

Крім того вказує, що частково задовольняючи позов, суд першої інстанції покликався на наявності вини у діях водія автомобіля ОСОБА_4. У той же час резолютивна частина постанови про адміністративнеправопорушення не містить вказівок на визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні ДТП.

Вважає необгрунтованим ігнорування судом необережності з боку самого потерпілого ОСОБА_2, яка вбачається при скоєнні ДТП.

Також зазначає, що є недоведеним належними та допустимими доказами наявність звязку між подією ДТП та пошкодженням одягу потерпілого, тому вважає задоволення судом вимоги у цій частині заснованою на припущеннях та неповному зясуванні обставин, що порушує вимоги ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Вказує, що судом першої інстанції не було звернуто належної уваги на правову позицію відповідача та докази на її обґрунтування щодо того, що ОСОБА_4 у момент ДТП не виконував трудових обовязків.

Крім того зазначає, що задоволення судом вимоги позивача щодо стягнення 3000 грн. моральної шкоди не ґрунтується на обєктивному дослідженні обставин справи, адже позивачем не надано доказів на підтвердження характеру і глибини вимушених змін у способі життя, негативних психосоматичних явищ, на які вказувалося у позовній заяві.

Просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях ОСОБА_1 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги та на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник КП "Костопількомунсервіс", підтримавши апеляційну скаргу повністю, надав пояснення в межах її доводів.

ОСОБА_1, його представник, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, покликалися на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 19 травня 2015 року о 17 год. 45 хв. в м. Костопіль по вул. Степанській відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1, здійснив наїзд на велосипедиста, неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який внаслідок цього був доставлений до Костопільської ЦРЛ.

Постановою Костопільського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП закрито у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених ч. 4 ст. 38 КУпАП (а.с. 6).

З вказаної постанови суду вбачається, що судом в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 встановлено, що формально у діях останнього є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Вказана постанова суду ніким не оскаржена та станом на 05 листопада 2015 року набрала законної сили.

Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, у відповідності до зазначеної вище постанови суду від 26 жовтня 2015 року, порушення ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України перебувають в прямому причинному звязку із вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, які настали.

Також встановлено, що в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкодження, що підтверджується висновком експерта № 209 від 18 червня 2015 року (а.с. 43).

У звязку із завданими під час дорожньо-транспортної пригоди травмами неповнолітнього ОСОБА_5 було госпіталізовано до Костопільської ЦРЛ, де останній перебував на стаціонарному лікуванні з 19 травня 2015 року по 21 травня 2015 року включно (а.с. 8).

Встановлено, що автомобіль Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1 є службовим автомобілем і належить на праві власності КП «Костопількомунсервіс» (а.с. 11) та на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_4 перебував в трудових відносинах з КП «Костопількомунсервіс», адже є штатним працівником даного підприємства, посада механік.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Пленум Верховного суду України у Постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року (із змінами та доповненнями) роз'яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Більше того при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню лише тоді, коли шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого (абз. 1, 2 п. 2 Постанови). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (абз. 3 п. 4 Постанови).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України від 01 березня 2013 року № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим роботодавцем в регресному порядку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19 травня 2015 року о 17 год. 45 хв. в м. Костопіль по вул. Степанській, позивачу завдано матеріальну шкоду.

Щодо даних висновків, суд першої інстанції навів відповідні мотиви та доводи з якими погоджується і колегія суддів.

Разом з цим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів в підтвердження пошкодження одягу та взуття потерпілого в дорожно-транспортній пригоді.

На зясування цих обставин, колегією суддів було запропоновано стороні позивача надати такі докази. Однак представники позивача вказали на їх відсутність. Відтак, зазначені вимоги носять характер припущення, та до задоволення не підлягають.

Окрім того, надані квитанції містять інформацію про вартість нового одягу, а не з врахуванням зносу.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір стягнутої матеріальної шкоди з КП "Костопількомунсервіс" на користь ОСОБА_1 з 1488,85 грн. до 308 /триста вісім/ грн. 85 коп.

Правильним колегія суддів вважає і висновок суду про стягнення моральної шкоди.

Згідно з частиною першою ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Встановлюючи наявність моральної шкоди, завданої позивачу, суд правомірно виходив з положень ст. 23 ЦК України, пунктах 2, 3 частини другої якої передбачає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо членів її сім'ї та у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до пункту 8 вищезазначеної Постанови за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром такої шкоди. Так, судом обгрунтовано при визначенні розміру моральної шкоди взято до уваги завдання фізичного болю та страждань, яких зазнав неповнолітній син позивача ОСОБА_2 у звязку з ушкодженням здоров'я, душевні страждання неповнолітнього ОСОБА_2 після дорожньо-транспортної пригоди, душевні страждання позивача повязані з лікуванням.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди має становити 3000 грн.

Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності; в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких належних та, заслуговуючих на увагу доказів, які б спростовували встановлені апеляційним судом висновки, представник КП "Костопільскомунсервіс" суду не надав та в передбаченому законом порядку висновки суду не спростував.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги стосовно того, що апелянт не зобовязаний відшкодовувати позивачу шкоду, завдану внаслідок ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність апелянта була застрахована ПрАТ СК «Провідна», а заявлений позивачем до відшкодування розмір матеріальної шкоди не перевищує ліміту відповідальності виходячи з наступного. Суд забезпечив реалізацію абсолютного права позивача на відшкодування шкоди, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладену в Постанові від 20 січня 2016 року.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з ч. 1 та 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Не ґрунтуються на вимогах закону покликання апелянта про відсутність вини ОСОБА_4, оскільки Постановою від 26 жовтня 2015 року встановлені обставини вини водія, а провадження закрито лише з підстав закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Не є спростованими і висновки суду про те, що відповідальність в даному випадку має нести саме КП «Костопількомунсервіс», так як відсутні докази того, що їх працівник ОСОБА_4 використовував автомобіль поза їх волею як власника. Саме лише покликання на те, що пригода мала місце через півгодини по закінченню робочого дня не спростовують зазначені висновки суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає зміні лише в частині визначеного розміру відшкодування матеріальної шкоди, а в решті рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Костопількомунсервіс» задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 13 січня 2016 року змінити, зменшивши розмір стягнутої матеріальної шкоди з комунального підприємства "Костопількомунсервіс" на користь ОСОБА_1 з 1488 грн. 85 коп. до 308 /триста вісім/ грн. 85 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.О. Гордійчук

ОСОБА_6