У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - ОСОБА_1,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання - Вох В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення без надання іншого житла,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 вказує, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, необ»єктивним і незаконним, із посиланням на сумнівні аргументи та спотворені обставини справи.

Зазначає, що суд ніяк не мотивував аргументи про те, що сторони по справі, після відчуження відповідачами ОСОБА_4 житлового будинку стали мати ворожі та неприязні відносини між собою.

Доводить, що суд не взяв до уваги те, що відповідачі систематично порушують правила соціалістичного співжиття, роблячи неможливим для проживання іншим особам, зокрема малолітній дитині ОСОБА_4

Також зазначає, що відповідачі перешкоджають позивачу, як власнику житла, зробити капітальний ремонт у житловому будинку з надвірними будівлями, навішуючи замки на будівлі і споруди, обмежуючи його у доступі до них.

Стверджує, що суд безпідставно і незаконно мотивує те, що сторони є членами однієї сім»ї, адже це заперечують обидві сторони по справі. Сім»єю вони проживали лише до 2011 року, а відносини вкрай стали напруженими наприкінці 2013 року.

Також вказує, що оскільки права членів сім»ї колишнього власника є похідними від

прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени

його сім»ї також втрачають право користування цим приміщенням.

__________________________________________________________________________________

Справа № 556/1450/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_9

Провадження № 22-ц/787/416/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Просить рішення скасувати та позовні вимоги задовольнити.

У запереченні на апеляційну скаргу відповідачі просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з"явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі є членами сім»ї власника житла та підстави для виселення відповідачів, передбачені ст.ст. 116, 157 ЖК України в ході судового розгляду не доведені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 15.12.2011 року ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_4 прийняв у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою Рівненська область, Володимирецький район, село Городець, вулиця Вишнева, будинок 18 (а.с.6,7).

Вказаний договір є дійсним, його недійсність у судовому порядку не встановлена, зокрема рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 24.12.2013 року та рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.04.2015 року (а.с.10-15).

З довідки, виданої виконкомом Городецької сільської ради ОСОБА_6 04.09.2015 року вбачається, що її склад сім»ї становлять: чоловік ОСОБА_4, син ОСОБА_10, дід ОСОБА_7, баба ОСОБА_8 (а.с.18).

Із довідки, виданої виконкомом Городецької сільської ради Володимирецького району Рівненської області 09.09.2015 року № 2531, вбачається, що ОСОБА_7 дійсно проживає в с.Городець з 1961 року ( погосподарська книга № 8, особовий рахунок 511 за 1961-1963 роки). У власному будинку в с.Городець вул.Вишнева, 18 з 1964 року, згідно запису погосподарської книги № 10, особовий рахунок 810 (за 1964-1966 роки) по даний час.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Статтями 156, 64 Житлового кодексу України визначено, що до членів сім»ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки, вказано і на те, що членами сім»ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається із пояснень відповідачів, вони постійно проживають із власником будинку і тривалий час вели спільне господарство із позивачами, надавали їм значну фінансову допомогу, кошти на лікування ОСОБА_4, на придбання дров, на ремонт будинку.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року надавав роз»яснення про те, що членами сім»ї можуть бути визнані не лише близькі родичі ( рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв»язках (неповнорідні брати, сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші) за умов постійного проживання і ведення спільного господарства.

Тобто у розумінні статей 156, 64 ЖК України відповідачі мають статус члена сім»ї власника будинку, є зареєстрованими у будинку позивачів, тобто вони можуть бути виселеними як члени сім»ї на підставі ст.157 ЖК України та інших норм, які регулюють виселення членів сім»ї.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічне положення містить ч.1 ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім"ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що при вселенні відповідачів не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, вони проживали там ще до укладення договору-купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями, а тому користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, як члени сім"ї власника будинку.

Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім»ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 ст.116 ЖКУ визначає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК України передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

З наданих суду першої інстанції Кузнецовським ВП ГУ Національної поліції в Рівненській області та Сарненською місцевою прокуратурою листів вбачається, що позивачі сім разів звертались до органів внутрішніх справ із заявами на дії відповідачів, з них 2 заяви внесені до ЄРДР, однак вказані провадження закриті на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення, і про підозру у цих провадженнях нікому не оголошувалось.

Згідно з довідкою Володимирецького районного суду за даними автоматизованої системи документообігу Володимирецького районного суду «Д-3», згідно пошуку за найменуванням фізичної особи, в системі не зареєстровано матеріалів про адміністративне правопорушення відносно позивачів і відповідачів (а.с.56).

Інших доказів застосування до відповідачів заходів попередження або громадського впливу позивачами не надано.

Крім того, відповідно до характеристик, засвідчених в.о. сільського голови ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зарекомендували себе, як трудолюбиві, до виконкому сільської ради скарг, зауважень та претензій не надходило. Виховали семеро дітей. З повагою ставляться до односельчан та сусідів. Спиртними напоями та наркотичними речовинами не зловживають (а.с. 29-30).

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на обгрунтування доводів апеляційної скарги покликався на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-92 цс15 від 27.05.2015 року, відповідно до якої передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Проте, колегія суддів не може взяти до уваги цю правову позицію, оскільки відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а вимога про усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном позивачами не заявлялась та позов статтею 391 ЦК України не обгрунтовувався.

Крім того, вказана правова позиція стосується власника майна та відповідача, який не є членом сім"ї позивача, і між відповідачем, який користується спірним майном, і позивачем (власником майна) не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору укладеного з позивачем, а на підставі договору оренди майна, укладеного з попереднім власником.

З наведеного вбачається, що будь-яких доказів систематичного порушення відповідачами правил співжиття, антигромадської поведінки, доказів систематичного застосування заходів запобігання та громадського впливу до відповідачів, як обов»язкових умов для застосування ст. 116 ЖК України, позивачами не надано, а тому підстав для виселення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Вишневій, 18 у с.Городець Володимирецького району Рівненської області без надання іншого житла, колегія суддів не вбачає.

За приписами ст.ст. 10, 11 та 60 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду, вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам і доказам, які знаходяться в матеріалах справи, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору не порушені, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, - у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

ОСОБА_3