Справа № 487/7214/15-ц
Провадження № 2/487/234/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016 року Заводський районний суд м.Миколаєва в складі:

головуючий суддя Біцюк А.В.,

секретар Бавикіна Т.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №0 від 30.05.2008 року та договору іпотеки ВКК №626105 від 02.06.2008 року, -

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2015 року ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «Кей-Колект», в якій просила поновити строк звернення до суду та визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 30.05.2008 року (аділ - Догвор кредиту) та визнати недійсним договір іпотеки ВКК №626105 від 02.06.2008 року (далі - Договір іпотеки).

Позовні вимоги свої мотивували тим, що 30.05.2008 року між її батьком ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. На забезпечення виконання зобовязань по зазначеному договору було укладено договір іпотеки ВКК №626105 від 02.06.2008 року, згідно з яким квартира №16, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Мала Морська, будинок 47 передана в іпотеку.

14.02.2011 року ОСОБА_4 (батько позивачки) помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ФП №136111. 28.10.2011 року було проведено державну реєстрацію прав на майно, а саме на 1/2 квартири №16, що знаходиться в м. Миколаєві, вул. Мала Морська, 47 шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину З-1192 від 24.10.2011 року, однак про обтяження спадщини іпотекою ОСОБА_1 не було повідомлено на момент її прийняття. Про зазначений факт ОСОБА_1 дізналася 13.01.2015 року, отримавши інформаційну довідку з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №34878893.

Посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору №0 від 30.05.2008 року, банком порушено деякі норми ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме споживачу не було повідомлено про умови кредитування, зокрема про вартість кредиту та в договорі не розяснення суми кредитування, крім того умовами кредитного договору встановлено несправедливі та дискримінаційні умови по відношенню до споживача, також не повідомлено порядок зміни процентної ставки за договором, та надання кредиту в іноземній валюті взагалі є зловживанням своїми правами, оскільки на позичальника покладаються всі ризики знецінення національної валюти України, просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 30.05.2008 року. Також вказала, що на момент укладення договору іпотеки, сім*я позивача була прописана та фактично мешкала у квартирах №15 та №16 по вулиці Малій Морській 47 у місті Миколаєві, в звязку із чим укладення зазначеного договору без дозволу органів опіки та піклування є порушенням прав та законних інтересів малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі зазначеного, просила визнати недійсним договір іпотеки ВКК №626105 від 02.06.2008 року.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, підтвердила фактичні обставини, що викладені у позовній заяві. Зазначила, що

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив фактичні обставини, що викладені у позовній заяві. Позов просив задовольнити у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Суду пояснив, що договір про надання споживчого кредиту та договір іпотеки укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, без порушення прав споживача. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено що 30 травня 2008 року між Акціонерним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно до умов якого, останньому було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 24 000, 00 доларів США, що еквівалентно 116 448,00 грн. в порядку і на умовах визначених цим договором, з терміном повернення не пізніше 29 травня 2029 року зі сплатою 14,00% річних.

Крім того, в забезпечення виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту №0, 02 червня 2008 року між Акціонерним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

На час укладання договору іпотеки його донька - позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, була неповнолітньою.

Згідно договору факторингу №1, укладеного 12 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект», право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 30 травня 2008 року перейшло від ПАТ «Укрсиббанк» до ТзОВ «Кей-Колект».

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_4 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови (п. 7.13 сторони домовилися вважати, що, уклавши цей Договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обовязки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів»). Договір підписано ОСОБА_4, що свідчить про те, що він був повністю ознайомлений з повною інформацією стосовно умов кредитування.

14 лютого 2011 року позичальник ОСОБА_4 помер.

Спадщину після його смерті прийняли та оформили його доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин» може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції чинній на момент укладення договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснити розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей» (у редакції чинній на момент укладення договору іпотеки) органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року по справі №6-1341цс15.

Із дослідженого у судовому засіданні оспорюваного кредитного договору вбачається, що його зміст у повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. До того ж, позивачем та його представником не надано суду доказів, що позичальником за життя (протягом протягом майже трьох років після укладання договору) висловлювались нарікання з приводу неотримання будь-якої інформації від банку стосовно наданого кредиту.

Доводи позову щодо не проінформованості ОСОБА_4 в повному обсязі про укладення договору кредиту, що передбачено Законом України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент виникнення правовідносин), не попередження його про валютні ризики та інші порушення вказаного закону (несправедливість, дискримінаційність и т.і.) не знайшли свого підтвердження у суді.

Так, в пункті 7.13 Договору кредиту зазначено, що позичальник отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема на виконання вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, не можна вважати збільшення відсоткової ставки відповідно до п.5.2 Договору дискримінаційною по відношенню до позичальника, оскільки таке збільшення обумовлене обєктивними чинниками - порушення позичальником кредитної дисципліни (неналежне виконання умов Договору) погіршення фінансового стану позичальника та інші, про що сторони заздалегідь домовились. Наявність такого пункту в Договору не створює дисбалансу інтересів на користь банку, оскільки несвоєчасне виконання умов договору позичальником вказує на виникнення додаткових ризиків неповернення кредиту позичальником банку.

Зобов'язання позичальника застрахувати майно, що передається в заставу в забезпечення виконання зобовязання по Договору (п.3.4.4 Договору кредиту) не підпадає під дії п.2 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вимога застрахувати майно, що передане в заставу, встановлена законом: ст.10 Закону України «Про заставу» (за згодою сторін); ст.8 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, на час укладання сторонами спірного договору 30.05.2008 року, не передбачалося заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, так як Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину 1 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, набрав чинності лише 10 жовтня 2011 року.

До того незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а, виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті.

Також, судом встановлено, що згідно акту огляду, складеного 25 вересня 2015 року майстром ЖЕК -10 ОСОБА_6, квартиронаймач квартири АДРЕСА_2 Т. І. та квартиронаймач квартири АДРЕСА_3 Т. С. перебувають у родинних звязках та проживають однією сімєю, яка складається з 6 чоловік. Однак отвір в капітальній внутрішній стіні, що зєднує вказані квартири був збудований без одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до п. 1.4.1. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 N 76 (далі - Правил) переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

В судовому засіданні допитувалися свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які підтвердили факт обєднання квартир №15 та №16 по вул. Малій Морській 47 у місті Миколаєві, також підтвердили факт проживання позивачки разом з іпотекодавцем на час укладення договору іпотеки, а саме АДРЕСА_4, якою позивачка користувалась через прохід в капітальній стіні між квартирами №15 та 16 , які були одним цілим.

Судом не приймаються до уваги посилання позивачки на те, що квартири №15 та №16 в буд. №47 по вул. Мала Морська є єдиним об'єктом нерухомості, оскільки використовувались як єдине житлове приміщення та з'єднані між собою проходом, оскільки позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження правомірності об'єднання вказаних квартир в одне жиле приміщення та виникнення нового об'єкту нерухомості. Наявність проходу між квартирами без одержання відповідних дозвільних документів для вирішення цієї справи не має правового значення.

Крім того позивач вказує, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки не дотримано вимог щодо отримання дозволу органу опіки та піклування в звязку із фактичним проживанням неповнолітньої особи позивачки ОСОБА_1 у квартирі №16 за вказаною адресою.

Так, як вбачається з довідки ЖЕК-10 від 01.09.2015 року, позивачка користувалась квартирою №15, де проживала разом з матірью з 28.04.2000 року (документова по досягенню 16 років та прописана з 25.11.2010 року). Квартирою №16 позивачка стала користуватись через прохід зроблений в капітальній стіні без будь-якого дозволу. Оскільки користування квартирою №16 у позивачки виникло внаслідок незаконних дій по пререплануванню (втручанню в несучі конструкції будинку) квартир №15 та 16 без отримання будь-яких дозволів (погоджень), то такий факт не може створювати юридичних наслідків, а тому не приймається судом до уваги.

Право позивачки на користувння квартирою №15, в якій вона зареєстрована та проживала з матірью ніяким чином при укладанні договору іпотеки не порушено.

Отже, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту та договору іпотеки, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів, що оспорюваний договір порушує її права і охоронювані законом інтереси, а його зміст суперечить ЦК України, іншим актам цивільного, а також моральним засадам суспільства.

За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки заявлені обставини, на які посилалась позивачка, її представник, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не ґрунтуються на положеннях закону.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209, 212-215,293 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у позові до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, апеляційна скарга може бути подана у вказаний строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя: А. В. Біцюк