Справа № 487/6094/14-ц
Провадження № 2/487/16/16
РІШЕННЯ

Іменем України

01.04.2016 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого - судді Андрощука В.В., при секретарі - Забродській Г.В., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, представника третьої особи - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - Служба і справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

17.06.2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей.

У позові зазначала, що з 05.03.1994 року по 09.08.2010 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2. Фактично з народження дітей і до теперішнього часу ОСОБА_4 ухиляється від виконання батьківських обов'язків, дітьми не цікавиться, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, розвитком життя, навчанням, здоров'ям дітей не цікавиться, не забезпечує необхідний медичний догляд, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст.164, 180-183 СК України, ОСОБА_1 просила: позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_7; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей за минулий час (останні три роки), та стягувати в подальшому аліменти у розмірі ? частину його заробітку щомісячно і до їх повноліття.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та наполягали на їх задоволенні. При цьому ОСОБА_1 стверджувала про злісне ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до дітей. Зазначала, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, останній зловживав спиртними напоями, знущався та бив дітей. 20.05.2008 року ОСОБА_4, знаходячись в стані алкогольного сп'яніння наніс тілесні пошкодження сину ОСОБА_7, в зв'язку з чим була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ст. 125 КК України. Після розірвання шлюбу відповідач не відвідує дітей, не телефонує, їх навчанням та життям не цікавиться. Крім того на виконанні у Заводському відділі ДВС ММУЮ знаходяться виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_4 додаткових витрат на утримання дітей. Викладене свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився. У своїх заявах на адресу суду вказував про неможливість явки в судові засідання з причин перебування в зоні АТО. Заперечував проти позовних вимог ОСОБА_1 , та розгляду справи без його участі.

Представник служби у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважала за не доцільне задоволення позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це буде суперечити їх інтересам.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного.

Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачені обов'язки батьків щодо виховання і розвитку дитини.

Статтею 164 СК України передбачено вичерпний перелік обставин, за яких матір або батька може бути позбавлено батьківських прав щодо усіх дітей або когось з них. Такими обставинами є факти, якщо батьки : 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною;4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6)засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

За змістом статті 164 СК України позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, і питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п.15 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Позбавлення батьківських прав є, насамперед, способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання має бути виявлений позитивний результат в долі дитини (дітей), який має настати після позбавлення батьків їх прав.

Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За правилами ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.03.1994 року. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.08.2010 року їх шлюб розірвано. Відповідач проживає окремо.

Від шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_4 мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_7 навчається у ЗОШ №57. Донька ОСОБА_6 є студенткою Миколаївського коледжу бізнесу і права.

Відповідач не приймає участі у їх вихованні, не спілкується з ними, має заборгованість по сплаті додаткових коштів на утримання дітей.

Відповідно до Свідоцтва про зміну імені від 20.04.2015 року, ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.03.2016 року: позивачка проживає разом з неповнолітнім сином за адресою: АДРЕСА_1, де створені належні матеріально-побутові умови. ОСОБА_7 повідомив, що тривалий час з батьком не спілкується. Батько проживає за адресою: АДРЕСА_2, перебуває у повторному шлюбі, характеризується позитивно. Теперішня дружина відповідача, ОСОБА_8, повідомила, що її чоловік намагався спілкуватися з дітьми від попереднього шлюбу, але колишня дружина чинила йому в цьому перешкоди та переховувала дітей. Стосовно доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав батька відносно ОСОБА_6, ОСОБА_7, то зазначене питання попередньо розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконкому ММР, яке відбулось 15.03.2016 року. Комісія дійшла висновку,що на цей час старша дочка ОСОБА_6 є повнолітньою, тому позбавлення батьківських прав відносно неї не відповідає чинному законодавству. Аліменти на утримання дітей з батька по суду позивачкою не стягувались. Доказів щодо ухилення батька від виконання батьківських обов'язків позивачкою не надано.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 на час розгляду даної справи є повнолітньою, вимоги позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6 та стягнення аліментів на її утримання задоволенню не підлягають.

Згідно ч.1,3 ст.10, ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Виходячи з того, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька, так і для самої дитини (ст.166 СК України), що позбавлення батьківський прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, враховуючи що до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, а також характер його поведінки та бажання змінити відносини з дітьми, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно ОСОБА_7 слід відмовити та попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина.

Суд вважає, що таке вирішення спору між сторонами надасть можливість відповідачу усунути його негативні наслідки у взаємовідносинах з сином та буде дійсно сприяти захисту інтересів останнього.

Разом з цим на підставі ст.ст.180,181,182,183,191 СК України, суд вважає що з ОСОБА_4 слід стягнути аліменти на утримання сина ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до повноліття дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

Позивачкою не надано доказів на підтвердження вимог про стягнення аліментів за минулий час (останні 3 роки), а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Керуючись ст.ст.6,10,11,60,79,88,209-212,215,218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 червня 2014 року і до повноліття ОСОБА_7.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання ОСОБА_7, виконуючи в подальшому обов'язки щодо виховання та утримання дітей, передбачені сімейним законодавством.

Рішення набирає законної сили через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в порядку, передбаченому ст.ст.294-296 ЦПК України.

Суддя: В.В. Андрощук