У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Гончара В.П., Амеліна В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Головного управління Міндоходів у Запорізькій області до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про виселення із службового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 05 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2009 року позивач Державна податкова адміністрація у Запорізькій області, правонаступником якого є Головне управління Міндоходів у Запорізькій області, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення із службового приміщення, посилаючись на те, що відповідачка перебувала з позивачем у трудових відносинах з 30 вересня 2005 року по 28 січня 2009 року, займала посаду начальника управління погашення прострочених податкових зобов'язань та за наказом № 21-о від 28 січня 2009 року була звільнена з роботи за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП.

Для проживання, відповідачці та членам її сім'ї, за рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 31 серпня 2006 року по службовому ордеру була виділена у користування службова квартира АДРЕСА_1. Після звільнення, ОСОБА_4 в добровільному порядку не звільнила займане приміщення, у зв'язку з чим позивач просив суд примусово виселити відповідачку із згаданого житлового приміщення.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05 травня 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Виселено ОСОБА_4 із службової квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі скаржник ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 05 травня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка не може бути виселена із службової квартири без надання іншого жилого приміщення, як така, що пропрацювала на підприємстві більше 10 років.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у трудових відносинах з установою позивача, яка надала відповідачці службове приміщення, остання перебувала 3 роки 4 місяці, що менше строку визначеного ст. 125 ЖК, а тому відповідачка не має статусу особи, яка не може бути виселена із службового приміщення без надання іншого житлового приміщення, оскільки у трудових відносинах з позивачем перебувала менше 10 років.

Згідно положень ст. 124 ЖК УРСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка з 30 вересня 2005 року по 28 січня 2009 року займала посаду начальника управління погашення прострочених податкових зобов'язань у відповідача та за наказом № 21-о від 28 січня 2009 року була звільнена з роботи за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП.

Рішенням Запорізької міської ради № 287/1 від 27 липня 2006 року квартира АДРЕСА_1 включена до числа службових Державної податкової адміністрації Запорізької області.

За наслідками розгляду клопотання Державної податкової адміністрації Запорізької області 30 червня 2006 року вирішено виділити відповідачці зазначене житлове приміщення на склад сім'ї два чоловіки та видано спеціальний службовий ордер.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачка не має статусу особи, яка не може бути виселена із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення, оскільки у трудових відносинах із позивачем, який надав відповідачці службове жиле приміщення, перебувала менше 10 років.

При цьому, вірними є доводи суду, що наявність трудового стажу у відповідачки понад 18 років не є підставою для застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 125 ЖК УРСР.

При цьому, твердження скаржниці про те, що у зазначеному приміщенні проживають її мати, яка є пенсіонером та учасником Великої Вітчизняної війни, чоловік, який має стаж роботи в органах державної служби понад 12 років, дочка, яка є одинокою, та її малолітня дитина, є безпідставними, з огляду на те, що позивачем не ставилась вимога та судами попередніх інстанцій не вирішувалось питання про виселення із вказаного приміщення зазначених осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 325 ЦПК України касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі, надав їм належну правову оцінку, правомірно застосував норму права, яка застосовується до даних правовідносин, обґрунтовано та законно дійшов висновку про залишення позову без задоволення.

Касаційна скарга висновків суду апеляційної інстанції не спростовує.

Оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанцій при перегляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 05 травня 2015 року відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 05 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.П.Гончар

В.І.Амелін