Справа № 129/3262/15-ц Провадження № 22-ц/772/3289/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 19Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Луценка В.В.,

суддів Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору ОСОБА_4, про визнання договору позики удаваним, визнання фактично укладеною угоду по взаєморозрахункам за договором купівлі-продажу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору ОСОБА_4, про визнання договору позики удаваним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у квітні 2014 року позивач уклав договір купівлі продажу автомобіля самоскид - С вантажний марки «MAN TGA 26.430», шасі WMAH21ZZ36W063137 та причіпа ПР-самоскид-Е SY924PWBRDAFR1005, марка «FEBER», модель 24 PWBN. Дані транспортні засоби він домовився придбати у продавця Андрія за 90000 доларів США в розстрочку. В документах власником транспортних засобів зазначений ОСОБА_4 Про справжнього власника ОСОБА_2 дізнався після того, як отримав документи на автомобіль та причіп від Андрія. Станом на серпень 2014 року він віддав Андрію 50000 доларів США. Ніяких розписок ОСОБА_2 не брав, оскільки автомобіль та причіп вже були зареєстровані на його імя, тому не бачив в цьому необхідності. Приблизно в липні-серпні 2014 року Андрій зателефонував ОСОБА_2 та повідомив про те, що їде за кордон. Для того щоб врегулювати віддачу залишку коштів за автомобіль та причіп ОСОБА_2 домовився з Андрієм, що цей залишок він поверне його товаришу ОСОБА_3 уклавши з ним договір позики. А останній передасть кошти Андрію, про що в них є усна домовленість.

16.08.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, однак позивач зазначає, що насправді він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. За укладеним договором позики йому ніякі кошти ОСОБА_3 не передавалися, адже даний договір був укладений для врегулювання віддачі коштів в рахунок сплати по договору купівлі-продажу авто і причепа.

Враховуючи наведене позивач просив визнати зазначений вище договір позики удаваним та внаслідок чого недійсним. Визнати фактично укладеною угоду про врегулювання взаєморозрахунків за договором купівлі-продажу причепа та автомобіля, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення не відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а тому просив його скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ847236 вбачається, що 07.05.2014 року автомобіль самоскид - С - вантажний марки «MAN TGA 26.430», шасі WMAH21ZZ36W063137, синього кольору було зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.8).

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ099879 вбачається, що 03.07.2014 року загальний причіп ПР-самоскид-Е SY924PWBRDAFR1005, марка «FEBER», модель 24 PWBN, колір сірий, було зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.7).

З копій свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ697660 вбачається, що з 22.01.2014 року за ОСОБА_4 було зареєстровано автомобіль самоскид - С - вантажний марки «MAN TGA 26.430», шасі WMAH21ZZ36W063137, синього кольору (а.с.9).

З копії довідки-рахунку серії ВІА №474533 вбачається, що ОСОБА_2 було продано і видано 06.05.2014 року, автомобіль марки «MAN TGA 26.430», шасі WMAH21ZZ36W063137 вартістю 38000 грн.. згідно свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта) САТ697660 (а.с.11).

З копії довідки-рахунку серії ВІА №557058 від 03.07.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 було продано і видано, причіп марки «FEBER 24 PWBN», шасі № SY924PWBRDAFR1005 вартістю 94667,2 грн. (а.с.10).

Матеріалами справи встановлено, що 16.08.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики (а.с.12-13).

Відповідно до змісту п.1.1 вказаного договору позики вбачається, що ОСОБА_3 зобовязується надати ОСОБА_2 грошові кошти у вигляді позики, а останній зобовязується отримати кошти та своєчасно їх повернути.

Відповідно до змісту п.2.1 договору позики сторони узгодили, що підписанням даного договору вони визнають факт передачі грошових коштів в розмірі 500000 гривень, що еквівалентно 40000 доларів США ОСОБА_3 ОСОБА_2 та отриманні останнім коштів, в звязку з чим будь-яких інших документів підтверджуючих факт передачі грошових коштів сторони підписувати не будуть.

Згідно з умовами договору позики ОСОБА_2 зобовязався повернути кошти у строк до 31.12.2014 року.

Відповідно до розписки (а.с.140) ОСОБА_3, 29.04.2015 року, отримав 15000 доларів США від ОСОБА_2 згідно договору позики.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13.

Відповідно до ст.202ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, обумовлена сторонами домовленість, викладена в п.2.1 договору позики від 16.08.2014 року, про те, що підписанням даного договору сторони визнають факт передачі грошових коштів, підтверджує як укладення договору позики, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора грошової суми.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п.25 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

З наведеного вбачається, що визнати удаваним можна лише той правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, вчиненого тими ж самими сторонами.

Однак між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодних договорів з приводу купівлі-продажу автомобіля чи причепа не укладалось, а з тексту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 купив автомобіль та причіп у ОСОБА_4, а оформленням документів займалась особа на імя Андрій.

Автомобіль та причіп були відчужені ОСОБА_4, тому між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не могло бути укладено угоди по врегулюванню взаєморозрахунків за придбаний автомобіль та причіп, оскільки ОСОБА_3 не був стороною в укладеному договорі купівлі-продажу автомобіля та причепа.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, шо ОСОБА_4 передав право вимоги ОСОБА_3 на отримання коштів від покупця ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу.

Враховуючи наведене не підлягає задоволенню вимога про визнання фактично укладеною угодою про врегулювання взаєморозрахунків за договором купівлі-продажу автомобіля та причепа, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на обставинах та матеріалах справи, відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування її відсутні.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ ОСОБА_5

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ ОСОБА_6