Провадження № 22-ц/783/3505/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Фейір К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову,-

встановила:

В провадженні Галицького районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ПАТ АКБ «Львів» про визнання правочину недійсним та застосування відповідних наслідків.

17 лютого 2016 року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив до набрання судовим рішенням законної сили накласти арешт на спірне майно - автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG 3.0 D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 на підстав свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_3, виданого 1-ВРЕР УДАІ УМВСУ в Тернопільській області 16 жовтня 2010 року і перебуває на зберіганні у Тернопільській філії державного підприємства «Сетам» у м. Тернополі по вул. Поліській, 14, заборонити відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Тернопільській області та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо розпорядження, відчуження, продажу, іншим чином набуття у власність тощо, реєстрації, перереєстрації права власності, які пов'язані з майном - вищевказаним автомобілем та передати вказаний автомобіль на зберігання йому або його татові ОСОБА_4

Заяву обґрунтовував тим, що предметом спору є визнання судом недійсними правочинів, які безпосередньо пов'язані із його майном, спірним автомобілем. На даний час державними виконавцями відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Тернопільській області вчиняються дії, пов'язані із продажем автомобіля, який був примусово відібраний, оцінений та в даний час перебуває в організатора торгів ДП «СЕТАМ» з метою йото реалізації на торгах.

Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2, з оскаржуваною ухвалою не погоджується, вважає, що суд дійшов відповідного висновку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що звернувся в суд із заявою про забезпечення позову, оскільки одним із недоліків судового способу захисту порушеного права є його неоперативність, у зв'язку з чим розгляд справи може затягнутись, що може створити негативні наслідки для нього.

Звертає увагу на те, що предметом даного спору є визнання недійсними правочинів, які безпосередньо пов'язані з спірним майном, по відношенні до якого державним виконавцем вчиняються дії, пов'язані з його продажем.

Крім цього, звертає увагу на неналежні умови зберігання його автомобіля, організатором не проводиться його технічне обслуговування.

Покликається на те, що не просив зупинити виконавче провадження, а лише тимчасово призупинити процедуру реалізації автомобіля з метою забезпечення збереження права власності на майно.

Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

Позивач ОСОБА_2, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, подав клопотання про відкладення розгляду справи з тих підстав, що не може забезпечити явку представника, при цьому доказів на підтвердження зазначених у клопотанні обставин не подав.

Представник відповідача ПАТ АКБ «Львів» будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову, яке допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Перелік видів забезпечення позову, передбачених ст. 152 ЦПК України, не є вичерпний тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Тернопільській області перебуває виконавче провадження №48042300 з примусового виконання ухвали у справі № 607/10442/14-ц, виданої Тернопільським міськрайонним судом 25 лютого 2015 року, якою визнано мирову угоду та закрито провадження у цивільній справі за позовом ПАТ АКБ «Львів» до ОСОБА_2, ТзОВ «Нечипорук Транспорт» про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку із укладенням мирової угоди та визнанням її судом.

10 листопада 2015 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна - автомобіля VOLKSWAGEN TOUAREG 3.0 D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції врахував та правильно виходив з того, що в даному випадку забезпечення позову фактично призведе до зупинення виконавчого провадження, спрямованого на виконання ухвали суду, яка набрала законної сили, що є неприпустимим.

Перевіривши матеріали справи, доводи апелянта колегія суддів приходить висновку про те, що висновок суду першої інстанції відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

З заяви про забезпечення позову встановлено, що ОСОБА_2, зокрема, просив заборонити відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Тернопільській області та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо розпорядження, відчуження, продажу, іншим чином набуття у власність, реєстрації, перереєстрації права власності, які пов'язані з його майном, спірним автомобілем.

Частина 3 ст. 152 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

У п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" дано роз'яснення про те, що суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Крім цього, у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції, зважаючи на відсутність доказів на підтвердження обставин, з якими законом пов'язується застосування зазначеного виду забезпечення позову, правомірно прийшов висновку, що заява позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

В свою чергу, згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством, а також рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Якщо учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права чи свободи, то відповідно до статей 383-389 ЦПК України, вони мають право звернутися до суду із скаргою.

Колегією суддів встановлено, що з відповідними скаргами в суд позивач ОСОБА_2 не звертався.

Доводи апелянта, що стосуються утруднення виконання можливого вирішення, є суб'єктивним твердженням останнього, оскільки законодавець захищає право кредитора у зобов'язанні (спорі) на задоволення своїх вимог від будь-яких зловживань боржника, а не можливість останнього у такий спосіб уникнути виконання визначеного обов'язку.

За таких обставин суд першої інстанції правильно застосував процесуальну норму та обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відтак, колегія суддів приходить висновку, що оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам ст.ст. 151 - 153 ЦПК України та роз'ясненням, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312, п. 4 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин