У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Гончара В.П., Касьяна О.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», в особі головного лікаря ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Фонд державного майна України, про виселення з наданням іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року дочірнє підприємство «Санаторій «Україна» приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», в особі головного лікаря ОСОБА_4, (далі по тексту - ДП «Санаторій «Україна») звернулось до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_5 з 15 травня 1996 року працювала в ДП «Санаторій «Україна», у зв'язку із чим 07 вересня 2004 року з останньою було укладено договір №12 про надання їй та її сину ОСОБА_6 житла - кімнати АДРЕСА_2.

12 квітня 2010 року ОСОБА_5 було звільнено за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію, з врахуванням чого 01 грудня 2010 року на засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації ДП «Санаторій «Україна» було вирішено зобов'язати відповідачів звільнити займану кімнату та надати ОСОБА_5 кімнату АДРЕСА_3

Враховуючи, що відповідачі відмовились від переселення, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Заочним рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 листопада 2013 року позовні вимоги ДП «Санаторій «Україна» задоволено в повному обсязі.

Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кімнати АДРЕСА_2 із наданням іншого приміщення, а саме - кімнати площею 11,5 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 30 січня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року скасовано рішення апеляційного суду Київської області від 30 січня 2014 року та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 04 вересня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог ДП «Санаторій «Україна».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2015 року скасовано рішення апеляційного суду Київської області від 04 вересня 2014 року та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2015 року заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 листопада 2013 року, яким позовні вимоги ДП «Санаторій «Україна» задоволено в повному обсязі, залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі скаржниця ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, просить скасувати заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2015 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ДП «Санаторій «Україна».

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що ОСОБА_7 припинила трудові відносини із ДП «Санаторій «Україна», а ОСОБА_6 не перебуває у трудових відносинах із позивачем та не отримував ордер на вселення в кімнату АДРЕСА_2 а тому наявні підстави для виселення відповідачів із зазначеного вище приміщення із наданням іншого приміщення, яке відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам, а саме - кімнати площею 11,5 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1

Згідно ст. 124 ЖК УРСР встановлено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 ЖК УРСР, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, а також пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів.

Частиною 3 ст. 132 ЖК УРСР встановлено, що осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно із рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради народних депутатів від 10 грудня 1984 року №631/4 житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований як сімейний гуртожиток Ворзельського кардіологічного санаторію «Україна». Відповідно до реєстраційного посвідчення від 27 січня 1978 року цей гуртожиток зареєстровано за ДП «Санаторій «Україна» на підставі рішення виконавчого комітету Ворзельської селищної ради №2 від 24 січня 1978 року.

Наказом філії АТ «Укрпрофоздоровниця» Ворзельського кардіологічного санаторію «Україна» від 16 травня 1996 року №31-к ОСОБА_5 було прийнято на посаду лікаря терапевта.

07 вересня 2004 року між керівником ДП «Санаторій «Україна» та ОСОБА_5 укладено договір №12 про надання житла в сімейному гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 Того ж дня, ОСОБА_5 видано ордер №312 на вселення на сім'ю з двох чоловік: ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у кімнату НОМЕР_1 площею 16 кв.м.

12 квітня 2010 року ОСОБА_5 подала заяву про звільнення у зв'язку із виходом на пенсію. На спільному засіданні адміністрації та профкому ДП «Санаторій «Україна» від 01 грудня 2010 року вирішено, що зважаючи на довготривалу роботу ОСОБА_5 в ДП «Санаторій «Україна», їй необхідно звільнити кімнату НОМЕР_1 площею 16 кв.м., та надати їй кімнату у квартирі НОМЕР_3 площею 11,5 кв.м., у сімейному гуртожитку санаторію.

Згідно з актом від 22 грудня 2010 року ДП «Санаторій «Україна», ОСОБА_5 відмовилась від переселення до кімнати площею 11,5 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_6 у кімнаті НОМЕР_2 не проживає з січня 2009 року по 02 серпня 2010 року.

Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій правильно дійшли висновку про наявність підстав, відповідно до вимог ст.ст. 125, 132 ЖК УРСР, для виселення ОСОБА_5 із наданням іншого жилого приміщення. При цьому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, вірними є доводи суду про задоволення вимог щодо виселення із наданням іншого жилого приміщення відповідача ОСОБА_8, який не перебував у трудових відносинах та не відноситься до категорії осіб, зазначених у ст. 125 ЖК УРСР.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не з'ясували повноваження представника ДП «Санаторій «Україна» на розпорядження будинком АДРЕСА_1 та чи мав він право подавати зазначений позов про виселення відповідачів є безпідставними з огляду на те, що в оскаржуваних рішеннях наведені доводи суду щодо неприйняття в якості доказу рішення господарського суду м. Києва від 27 вересня 2011 року, яким визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на все майно ДП «Санаторій «Україна».

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Згідно положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Розглядаючи спір та переглядаючи його в апеляційному порядку суди попередніх інстанцій вірно встановили фактичні обставини по справі, надали їм належну правову оцінку, правомірно застосували норму права, яка застосовується до даних правовідносин, обґрунтовано та законно дійшли висновку про задоволення позовний вимог ДП «Санаторій «Україна».

Оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судом першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2015 року відхилити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.П.Гончар

О.П. Касьян