ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/181/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"17" травня 2016 р. смт Петриківка

17 травня 2016 року Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Караула О.А. за участю секретаря судового засідання Запари А.І., розглянувши в смт. Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лобоківської сільської ради, треті особи: Петриківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права на спадщину, -

В С Т А Н О В И В :

До Петриківського районного суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою про визнання за нею права на спадкове майно після смерті її чоловіка ОСОБА_4, померлого 01.12.2014 року, а саме на земельну ділянку площею 0,25 га, розташованої за адресою: вул. Шевченко с. Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області.

Свої позовні вимоги мотивує, тим, що земельна ділянка площею 0,25 га, що розташована за адресою: вул. Шевченко с. Лобойківка Петриківського району була передана попередній дружині її покійного чоловіка ОСОБА_5 у приватну власність на підставі рішення Лобойківської сільської ради № 177/350 від 26.11.1993 року. Після її смерті 25.05.2003 року її чоловік ОСОБА_4 прийняв спадщину, однак оформити свої спадкові права не встиг.

18.02.2015 року позивач звернулася в Петриківську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги лише в частині, а саме в розмірі 1/5 частини земельної ділянки, обґрунтовуючи це тим, що саме таку частину спадщини успадкував її покійний чоловік після смерті її попередньої дружини ОСОБА_5

Треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог у розмірі 1/5 частини земельної ділянки не заперечували.

Представник Петриківської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, до суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх представника, а також заперечення на позовну заяву (а.с. 84)

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані представником позивача докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, актовий запис № 2, складеного виконкомом Лобойківської сільської ради Петриківського району від 04.01.1994 року, ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (а.с. 6)

За життя ОСОБА_5 отримала у приватну власність на підставі рішення Лобойківської сільської ради № 177/350 від 26.11.1993 року земельну ділянку площею 0,25 га, розташованої за адресою: вул. Шевченко с. Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і ведення особистого селянського господарства (а.с.8). Отримання в приватну власність зазначеної земельної ділянки ОСОБА_5 також підтверджується довідкою Лобойківської сільської ради Петриківського району від 18.04.2016 року № 324 (а.с.91) та копією з земельно-кадастрової книги Лобойківської сільської ради (а.с.92)

25.05.2003 року померла ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 29, складеного виконкомом Лобойківської сільської ради Петриківського району від 26.05.2003 року (а.с. 4).

Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема і на земельну ділянку площею 0,25 га, розташованої за адресою: вул. Шевченко с. Лобойківка Петриківського району.

Згідно копії спадкової справи після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняло пятеро осіб, а саме: її чоловік ОСОБА_4, її батьки ОСОБА_7, ОСОБА_3 шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, а також її діти ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 оскільки на момент смерті матері проживали за місцем відкриття спадщини та у відповідності до ст.. 549 ЦК УРСР 1963 року є особами, які прийняли спадщину (а.с.48,49).

Згідно копії свідоцтва про шлюб, актовий запис № 9, складеного виконкомом Лобойківської сільської ради Петриківського району від 22.11.2011 року, ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 (а.с.7)

01.12.2014 року помер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 487, складеного Відділом ДРАЦС Петриківського РУЮ у Дніпропетровській області від 03.12.2014 року (а.с. 5).

Згідно копії спадкової справи після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла ОСОБА_1 шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. ОСОБА_8 відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1. Інших заяв до нотаріальної контори не надходило (а.с.1,2).

Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а також наявністю інших спадкоємців на майно померлого ОСОБА_4 (а.с.10).

Відповідно до ст. 17 ЗК України (у редакції 1990 року) передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно зі ст. 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно зі ст. 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно зі ст. ст. 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина, матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Відповідно до ч.1 ст.22 ЗК 1990 р. (чинного на час отримання оспорюваної земельної ділянки) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" (далі Декрет) (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст.6 Декрету зупинено дію ч.2 ст.17 і ст. 23 ЗК України щодо власників земельних ділянок, визначених ст.1 цього Декрету.

Пунктом 3 зазначеного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету - а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, цією нормою визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Така ж позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 р. у справі N 6-31цс12, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка є обовязковою для судів.

Крім того, необхідно врахувати рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 92, п. 6 роз. X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року 5-рп/2005 та № 1-17/2005, яким визнані неконституційними указані положення та положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року щодо зобовязання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності та щодо втрати громадянами після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Таким чином суд приходить до висновку, що наявність рішення Лобойківської сільської ради № 177/350 від 26.11.1993 року та запису в земельно-кадастровій книзі Лобойківської сільської ради є достатніми підставами вважати, що ОСОБА_5 набула у встанвленому законом порядку право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, розташованої за адресою: вул. Шевченко с. Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на земельну ділянку, а не на час смерті спадкодавця, оскільки на цей час застосовується законодавство, що стосується лише питання спадкування.

Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР 1963 року, чинним на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлої 25.05.2003 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Системний аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як встановлено в судовому засіданні після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняли пятеро осіб - спадкоємців першої черги, в тому числі і її чоловік ОСОБА_4, розмір частки якого відповідно становить 1/5 частини, однак за життя оформити право власності на себе не встиг.

За правилами ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як встановлено в судовому засіданні після смерті ОСОБА_4 єдиним спадкоємцем першої черги, який у встановлений строк звернувся до нотаріальної контори про прийняття спадщини є його дружина позивач по справі ОСОБА_1, у звязку з чим суд приходить до висновку про те, що позивач успадкувала право на ту частину спадщини, на яку за життя мав право спадкодавець, а саме на 1/5 частину оспорюваної земельної ділянки, а отже і позов підлягає частковому задоволенню у розмірі 1/5 частини.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 61, 79, 84, 88, 209, 212, 218, 212-215ЦПК України, ст. ст. 1216, 1217, 1261, 1268, 1270 ЦК України, ст..ст. 525, 548, 549 Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року, Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", постановою Верховного Суду України від 30 травня 2012 р. у справі N 6-31цс12, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Лобоківської сільської ради, треті особи: Петриківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права на спадщину задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на спадкове майно після смерті ОСОБА_4, а саме на 1/5 (одну пяту) частину земельної ділянки площею 0,25 га, розташованої за адресою: вул. Шевченко с. Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і ведення особистого селянського господарства, що була передана ОСОБА_5 у приватну власність на підставі рішення Лобойківської сільської ради № 177/350 від 26.11.1993 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.А.Караул