Справа №718/2083/15-ц
Провадження №2/718/1016/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016 року

Кіцманський районний суд Чернівецької області у складі: головуючого - судді Олексюк Т.І.

секретаря - Пітак О.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи - ОСОБА_5 про поділ спільного майна, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення відшкодування понесених витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 08.11.1999 року перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, в якому мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 Під час шлюбу побудували на новому місці житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1. На підставі рішення 23 сесії 5 скликання Оршовецької сільської радим від 27.03.1999 року за № 33-23/2009 ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва житлового будинку, господарських споруд. Право власності на земельну ділянку та новозбудований у 2008 році житловий будинок з господарськими спорудами зареєстрований за ОСОБА_2 згідно рішення виконкому Оршовецької сільської ради від 09.11.2011 року за № 98/11 та видано свідоцтво НОМЕР_2/22/11/2011. 26.06.2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про розірвання шлюбу і рішенням суду шлюб між ними розірвано. Оскільки в період шлюбу з 08.11.1999 року по липень 2013 року ними за спільні кошти набуто нерухоме майно: житловий будинок з господарськими спорудами загальною вартістю 1161100 гривень та земельна ділянка площею 0,15 га вартістю 101295 гривень, з підстав, передбачених ст.ст. 59, 60, 69-72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 365, 368, 372 ЦК України, просив визнати за ним право власності на 1 /2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1.

В процесу розгляду справи позивач уточнював та змінював позовні вимоги, просив поділити в натурі спільно нажите під час шлюбу майно, визначити ідеальні частки на житловий будинок та надвірні будівлі, та визначити ідеальні частки на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані в АДРЕСА_1, при цьому просив призначити будівельно-технічну експертизу, від проведення якої в подальшому відмовився.

Остаточно позивач просив визнати за ним право власності на на 1 /2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені в повному обсязі з наведених підстав, вказуючи також, що сторони з 08.10.1999 року до 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у 2010 році побудували на виділеній земельній ділянці житловий будинок, у 2011 році - господарські будівлі, будь-яких угод з іншими особами, які брали участь у будівництві, вони не укладали, позивач працював та отримував заробітну плату, приймав участь у будівництві, наскільки міг, працею. Стосовно поділу автомобіля не заперечує, але без компенсації, щоби автомобіль залишився у спільному користуванні.

Відповідач ОСОБА_2 позову не визнала, пред'явивши зустрічний позов, в якому просила визнати за нею права особистої приватної власності на домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1, Кіцманського району Чернівецької області, виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль марки «Форд транзит конект», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який був придбаний ними під час шлюбу, стягнути з ОСОБА_1 на її користь 1/2 вартості даного автомобіля в сумі 69 244 гривень, припинивши на нього право спільної сумісної власності.

За заявою відповідача ОСОБА_2 ухвалою суду від 21.03.2016 року позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи - ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на домоволодіння - залишено без розгляду.

Третя особа ОСОБА_5 пред'явив позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення відшкодування понесених витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що ним були витрачені значні кошти на домоволодіння в АДРЕСА_1, Кіцманського району, зокрема, грошові кошти в сумі 480тис. гривень та придбані будівельні матеріали на загальну суму 281980,17 гривень, про що свідчить розписка та копії накладних, товарних чеків, квитанцій, а також кошти від продажу майнових паїв на суму 365819 гривень, тому, з підстав, передбачених ст.ст.60,61,70 Сімейного кодексу України, ст.ст.369,372,391,392 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 380990 гривень з кожного.

Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, їх представників, показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 08.11.1999 року до 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1

На підставі рішення 23 сесії 5 скликання Оршовецької сільської радим від 27.03.1999 року за № 33-23/2009 ОСОБА_2 13.07.2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва житлового будинку, господарських споруд.

Заявлене клопотання про призначення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи позивач та його представник не підтримали.

Відповідач та її представник не заявили клопотання про призначення експертизи.

Свідок ОСОБА_8 показав, що у 2010 році він здійснював фасадні роботи та утеплював спірний будинок, працював біля трьох тижнів, згодом у кухні клав плитку, і весь час будівництвом займались або ОСОБА_2 або її батько, ОСОБА_1 він взагалі не бачив і не знає його.

Як показав свідок ОСОБА_9 у 2009 році він працював на будівництві спірного будинку, він з іншими працівниками закладали фундамент, зводив стіни, робили дах, у мансардному приміщенні забивали стяжки. Працювали біля двох місяців. Всіма необхідними будівельними матеріалами забезпечував батько ОСОБА_11. ОСОБА_1 інколи допомагав працею.

ОСОБА_5, як свідок, показав, що його дочка ОСОБА_11 та зять ОСОБА_1 спочатку проживали разом із ними, виникла необхідність у житлі, у нього в користуванні була земельна ділянка, на якій вирішили збудувати будинок, сільська рада надала земельну ділянку та дозвіл на будівництво. Зять жодним чином не цікавився будівництвом. Тоді між ним та дочкою було укладено угоду про поворотну грошову допомогу: коштами та будівельними матеріалами. Він з дружиною продали майнові паї за 365тис. гривень та позичили дочці гроші на будівництво. Зять недостатньо приділяв уваги будівництву, міг щось піднести або подати, всю роботу виконували майстри, яких наймав він із дочкою. Зять міг щось привезти, але оплачував він. Вклад зятя у будівництво десь 10%.

Згідно показань свідка ОСОБА_10 будівництвом займалась ОСОБА_2, позичала у неї кошти, оскільки не вистачало, зокрема у 2010 році позичила 94тис. гривень, про що у неї є розписка.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як передбачено частиною першою статтею 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено частиною першою статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно ч.4 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у справі спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рекомендовано судам вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Верховний суд України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-612цс15 висловив наступну правову позицію.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд не враховує вартість будівельних матеріалів ОСОБА_12 згідно наданих ОСОБА_12 накладних, квитанцій, чеків, договорів на загальну суму 158тис. гривень (без урахування накладних та чеків без дати, записів на звичайних аркушах, накладних на придбання рухомого майна), оскільки вони не підтверджують використання придбаних ним будівельних матеріалів на будівництво саме спірного житлового будинку.

Позивачем не доведено, що житловий будинок вартістю 1 161 100 гривень, збудований за спільні кошти подружжя, враховуючи наявну розписку про джерело набуття ОСОБА_2 коштів в сумі 480тис. гривень та придбання будівельних матеріалів ОСОБА_2 на загальну суму 186495 гривень (без урахування накладних та чеків без дати, записів на звичайних аркушах, накладних на придбання рухомого майна - меблів), його частку у спільному житловому будинку слід визначити як 1/4 частину.

Стосовно виділення частки земельної ділянки суд враховує наступне.

Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 15.02.2012 року у справі № 6-98цс11, відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку виданий ОСОБА_2 13.07.2009 року, дана земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2

Якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 3К, 377 ЦК.

Вимоги про поділ в натурі житлового будинку з господарськими спорудами та, відповідно, поділ земельної ділянки в натурі, не заявлялись, тому відсутні підстави для виділу позивачу частину земельної ділянки.

Право власності на автомобіль марки «Форд транзит конект», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстровано за ОСОБА_1.

Зазначена відповідачем ОСОБА_2 вартість автомобіля в сумі 6000 доларів США, що еквівалентно 138488 гривень, відповідачем не оспорювалась та не спростована.

Автомобіль відноситься до категорії рухомого майна та є річчю неподільною, тому його слід визнати спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки відповідач погоджується на компенсацію 1/2 вартості автомобіля, його слід залишити у власності позивача, стягнувши половину його вартості на користь відповідача, припинивши на нього право спільної сумісної власності.

Стосовно заявленого ОСОБА_5 позову суд виходить з наступного.

Згідно наданої ОСОБА_5 розписки від 21.03.2009 року ОСОБА_2 отримала від свого батька ОСОБА_5 гроші та будівельні матеріали на загальну суму 480тис. гривень.

Участь інших осіб у бубудівництві жилого будинку, здійснюваного забудовником, не створює для них права власності на жилий будинок, крім випадків, коли це не передбачено законом.

Таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велося подружжям в період шлюбу (тут виникає спільна сумісна власність), або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї (у такому випадку будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними).

Інші особи, які брали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок (його частину), а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Угоди про створення спільної власності шляхом сприяння у забудові по суті, є договорами про сумісну діяльність, передбачену ст.430 ЦК. Оскільки для договорів про сумісну діяльність законодавство не встановлює особливої форми укладення, то тут повинні застосовуватися загальні правила про форму угод.

Якщо відповідної угоди не укладено, фактичний співзабудовник повинен подати докази про наявність угоди про створення спільної власності на забудову, а також про розмір допомоги основному забудовнику.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Посилання ОСОБА_5 на ст.ст.60,61,70 Сімейного кодексу України, ст.ст.369,372,391,392 ЦК України не є підставою для стягнення коштів.

Надана ОСОБА_5 розписка не може розцінюватися як угода про сприяння у будівництві. Як показав, як свідок, сам ОСОБА_5, гроші своїй дочці він позичив.

За наведеного підстав для задоволення позову ОСОБА_5 не вбачається.

Відповідно до ст.88 ЦПК України понесені по справі витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 355, 364, 367, 369, 370, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 81, 116, 120 Земельного кодексу України, керуючись ст.ст.3, 10,11,15, 30, 31, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визначити частину у спільному майні подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1, припинивши право спільної сумісної власності на дане нерухоме майно.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 913,50 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль марки «Форд транзит конект», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості автомобіля марки «Форд транзит конект», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, в сумі 69 244 гривень, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на вказаний автомобіль.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 692,44 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору

У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: