АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 623/5520/14-ц Головуючий суддя1-ї інстанції - Бутенко В.М.
Провадження № 22-ц/790/867/16 Доповідач - Колтунова А.І.
Категорія: спори, що виникають із сімейних
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Гальянової І.Г., Міненкової Н.О.,

при секретарі: Щербань Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про визнання місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

05 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, в якому, з урахуванням уточнень до позову, просила суд відібрати малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у батька, ОСОБА_2, та передати їй; визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 разом із матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 та встановити графік побачень батька ОСОБА_2 з сином.

В обґрунтування позову ОСОБА_6 зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 10 жовтня 2008 року по 31 жовтня 2014 року, від шлюбу вони мають дитину - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживав з нею.

Колишній чоловік ОСОБА_2 неодноразово, без її згоди, забирав малолітнього сина ОСОБА_7 до себе, а потім повертав. В останнє ОСОБА_2 забрав сина 08 березня 2015 року всупереч її волі і залишив його жити у себе за адресою: АДРЕСА_2, де проживають батьки відповідача.

ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у спілкуванні з сином, забороняє дбати про сина, та налаштовує сина проти неї , чим порушує її права.

Заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 березня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задоволено, визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю - ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 червня 2015 року заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 березня 2015 року, скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

18 червня 2015 року ОСОБА_2 подано до суду зустрічний позов до ОСОБА_4, в якому, з урахуванням уточнення до позову, просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2; встановити порядок спілкування та зустрічей з матір'ю.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначив, що після розірвання між сторонами шлюбу їх малолітня дитина - ОСОБА_5 проживав разом з матір'ю. Остання недбало ставиться до своїх батьківських обов'язків, має негативну поведінку, зловживає спиртними напоями, не має самостійних доходів, не працює, не виконує обов'язків по вихованню і утриманню сина. В грудні 2014 року він звертався із заявою про визначення місця проживання малолітнього сина до органу опіки та піклування, який своїм висновком вказане питання не вирішив. 08 березня 2015 року він забрав сина до своєї оселі за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_2 стверджував, що він, як батько дитини, належним чином виховує сина, забезпечує його усім необхідним, має стабільні доходи. Крім того, син також висловив бажання мешкати разом з ним.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області про визначення місця проживання дитини задоволено частково. Вирішено відібрати малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_2 за місцем його фактичного перебування та передати матері ОСОБА_4 Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1. Визначено наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьком ОСОБА_2 за місцем його мешкання щотижня, а саме - субота та неділя з 10 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, з виїздом в місця громадського відпочинку із обов'язковим попередженням матері про місце перебування дитини, з урахуванням стану здоров'я дитини, її бажанням, з обов'язковим дотриманням режиму дня та дієти, за виключенням часу хвороби дитини, з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Надано можливість ОСОБА_2 відвідувати сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у будні дні, за місцем його проживання та спілкуватися з ним. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. При цьому посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним. Зазначає, що суд неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи, а саме, суд не узяв до уваги докази та обставини, на які посилався відповідач, як на підставу своїх зустрічних вимог, так і заперечень проти первісного позову. Судом не відображено у рішенні результати оцінки наданим відповідачем доказам, наявних в матеріалах справи, які спростовують обґрунтування позову ОСОБА_4, у тому числі листу № 161 від 04.12.2014 року Ізюмського дошкільного навчального закладу, характеристики наданої Ізюмським дошкільним навчальним закладом № 10, висновку комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Ізюмської міської ради Харківської області № 3319 від 16.12.2014 року, довідці голови квартального комітету кварталу № 36 від 23.03.2015 року. Крім того, не було взято до уваги, що ОСОБА_4 до вересня 2015 року ніде не працювала, знята з обліку в Ізюмському міськрайонному центрі зайнятості в зв'язку з неодноразовим нез'явленням без поважних причин. Апелянт вважає, що встановлені у справі обставини та вказані докази підтверджують недбале ставлення ОСОБА_4 до своїх батьківських обов'язків. Стверджує, що суд першої інстанції, усупереч інтересам та потребам малолітньої дитини, не врахував бажання останнього мешкати разом саме з батьком, а не з матір'ю, проігнорував приписи ст. 3 Конвенції про права дитини та прийшов до невірного висновку про задоволення позову та відмову у зустрічному позові.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 та її представник апеляційну скаргу підтримали.

ОСОБА_2 та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_4 в частині відібрання малолітнього ОСОБА_5 від батька ОСОБА_2 за місцем його фактичного перебування та передачі матері, визначення місця проживання разом із матір'ю та способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька, та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, кожен з батьків відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітнього сина, тобто виключні (виняткові) обставини для відібрання дитини від батьків відсутні, дитина однаково добре ставиться як до матері, так і до батька. Зважаючи на що, суд керувався інтересами дитини та принципом 6, проголошеним Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яким встановлено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні (виняткові) обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, та пріоритетністю інтересів матері та дитини, визначеною Декларацією про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що з 10 жовтня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31 жовтня 2014 року було розірвано (а.с. 5, том 1).

Від зазначеного шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу мешкав разом з матір'ю - ОСОБА_4 в будинку № 1, що розташований за адресою АДРЕСА_1. (а.с. 4, 5, том 1).

Вказаний будинок № 1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області, реєстровий номер 2163, належить ОСОБА_4 на праві приватної власності (а.с. 8, том 1).

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання сина не надавав, зважаючи на що стягнуто з останнього на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_5 у розмірі ? частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 15 жовтня 2014 року, до його повноліття, але їх мінімальний розмір не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 7, том 1).

28 листопада 2014 року ОСОБА_2, без погодження з матір'ю - ОСОБА_4, забрав малолітнього ОСОБА_2 проживати за адресою: АДРЕСА_2, де також проживають батьки відповідача, та перешкоджав ОСОБА_4 бачитись та спілкуватись з сином.

Відповідач повернув дитину лише 30 грудня 2014 року. В період з 30 грудня 2014 року по 15 березня 2015 року дитина проживала разом з матір'ю .

В березні 2015 року ОСОБА_4 повторно, без погодження з ОСОБА_4, змінив місце проживання дитини.

Станом на час розгляду справи дитина проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_2,

Після розірвання шлюбу сторони у добровільному порядку згоди щодо місця проживання дитини та участі батька у вихованні та спілкуванні з нею не дійшли, зважаючи на що ОСОБА_2 було подано до виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області заяву щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Висновком Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради Харківської області від 16 грудня 2014 року № 3319 встановлено доцільність визначити місце проживання малолітньої дитини в судовому порядку (а.с. 28, том 1).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За змістом ч.2, 3, ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 10, 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо

від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, під час ухвалення рішення, у повному обсязі були враховані інтереси дитини, а також дотримано розумного балансу участі кожного з батьків у вихованні дитини.

Так, що стосується відібрання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_2 за місцем його фактичного перебування та передачі його матері - ОСОБА_4, то суд першої інстанції в цій частині погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно застосовано основоположний принцип «якнайкращого забезпечення інтересів дитини», закріплений в Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Нації 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини) та принцип «пріоритетності інтересів матері та дитини в суспільстві», закріплений в Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, схваленої постановою Верховної Ради України від 05 березня 1999 року № 475-XIV (далі - Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок).

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 159 СК України під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що кожен з батьків належним чином виконує покладені на нього обов'язки щодо участі у вихованні дитини.

Станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, малолітній ОСОБА_5 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 15 квітня 2015 року встановлено, що дитині надані всі необхідні умови для належного розвитку і виховання, відповідач не перешкоджає ОСОБА_4 спілкуватися та бачитися з дитиною (а.с. 112, том 1).

Відповідно до довідки Ізюмського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 10 Ізюмської міської ради Харківської області від 15 травня 2015 року ОСОБА_5 відвідує Ізюмський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 10 з 15 травня 2015 року по сьогоднішній день. До дошкільного закладу дитину оформив батько - ОСОБА_2 (а.с. 76, 111, том 1).

Також з довідки Ізюмського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 2 комбінованого типу Ізюмської міської ради Харківської області від 04 грудня 2014 року № 161 вбачається, що 06 серпня 2014 року прийнято заяву від матері ОСОБА_5 - ОСОБА_4 про зарахування її дитини в старшу групу дошкільного закладу. Станом на час надання довідки дитина до старшої групи не зарахована, хоча є в списках старшої групи (а.с. 117).

Відповідно до довідки Ізюмської загальноосвітньої школи I-III ступенів № 10 вбачається, що ОСОБА_5 внесений в списки дітей мікрорайону Ізюмської загальноосвітньої школи I-III ступенів № 10. В серпні 2015 року ОСОБА_5 було внесено до попередніх списків учнів 1-Б класу закладу, але на час надання довідки до занять не приступив (а.с. 157, том 1).

З довідок Ізюмського міськрайонного центру зайнятості вбачається, що 10 грудня 2014 року ОСОБА_4 зареєстрована в Ізюмському центрі зайнятості, як така, що шукає роботу. Реєстрацію в центрі зайнятості припинено 20 березня 2015 року (а.с. 13, 133, том 1).

14 вересня 2015 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено трудовий договір. Прийнято ОСОБА_4 на посаду продавця, з окладом 2 500,00 грн. (а.с. 183 - 185, том 1).

З місця роботи ОСОБА_4 характеризується позитивно (а.с. 186).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції допитані в якості свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 характеризували ОСОБА_4 позитивно, як матір яка піклувалася за дитиною належним чином.

Відповідно до характеристики, наданої головою квартального комітету, ОСОБА_4 за весь час проживання за адресою: АДРЕСА_1, характеризується з позитивної сторони, є дбайливою господаркою, має товариські відносини з сусідами. Конфліктних ситуацій за її участі не виникало (а.с. 189, том 1).

ОСОБА_4 на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, в період часу з 01 січня 1012 року по 01 червня 2015 року за медичною допомогою з приводу алкогольної інтоксикації не зверталася (а.с. 188, том 1).

ОСОБА_2 працює у відокремленому підрозділі Основ'янська дистанція сигналізації та зв'язку «ДП Південні залізниця» на посаді механіка сигналізації, централізації та блокування (а.с. 6, 182, том 1).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції допитані в якості свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 характеризували ОСОБА_2 позитивно, як батька який піклується за дитиною належним чином. Підтвердили, що між батьками дитини виникали сварки з приводу місця проживання дитини.

Відповідно до 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку стосовно того, що кожний з батьків належним чином піклується про дитину, має можливість створення належних умов для її виховання, забезпечувати необхідні потреби та належний розвиток, кожен з них належним чином виконує батьківські обов'язки щодо піклування за дитиною. Підстави, які б створювали переваги одного із батьків над іншим щодо місця проживання дитини відсутні.

Проте, що стосується місця постійного проживання дитини, то колегія суддів виходячи з принципів рівності прав і обов'язків обох батьків, вважає більш доцільним її проживання з матір'ю, з метоюякнайкращого забезпечення інтересів дитини, її духовного та морального розвитку, створення найбільш сприятливих умов для виховання дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації права дитини, яка була прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Так, частиною 2 ст. 161 СК України встановлено виняткові обставини, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю, а саме, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Під час розгляду справи а ні судом першої, а ні судом апеляційної інстанцій, виняткові обставини, зазначені ч.2 ст. 161 СК України, не встановлені.

Що ж стосується бажання малолітнього ОСОБА_5 проживати разом з батьком, хоча любить свою мати та спілкується з нею, то воно враховано судом першої та апеляційної інстанції, але не може мати вирішального значення з огляду на вік дитини, її потреби та можливість кожного з батьків здійснювати ефективний догляд та обслуговування цієї дитини.

З огляду на вік дитини, та з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, колегія суддів вважає, що проживання дитини з матір'ю має величезне позитивне значення для розвитку ОСОБА_5

Що ж стосується визначення судом першої інстанції способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька - ОСОБА_5 за місцем його мешкання щотижня, а саме - субота та неділя з 10 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, з виїздом в місця громадського відпочинку із обов'язковим попередженням матері про місце перебування дитини, з урахуванням стану здоров'я дитини, її бажання, з обов'язковим дотримання режиму дня та дієти, за виключенням часу хвороби дитини, з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання, а також наданням можливості ОСОБА_5 відвідувати сина в будні дні, за місце проживання останнього, та спілкуватися з ним, колегія суддів вважає більш ніж достатніми та справедливими як по відношенню до інтересів дитини, так і по відношенню до інтересів батька.

Так, у встановленому графіку побачень з дитиною максимально враховані інтереси дитини, його прихильність до батька, систематичність та періодичність побачень, можливість спільного відпочинку сина з батьком, відвідування дитиною місця проживання батька, місце та час їх спілкування.

Що ж стосується відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, в якому просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з ним з підстав недбало ставлення до своїх батьківських обов'язків ОСОБА_4, яка має негативну поведінку, зловживає спиртними напоями, не має самостійних доходів, не працює, не виконує обов'язків по вихованню і утриманню сина, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте ОСОБА_2 на підтвердження вищевказаних обставин стосовно негативної характеристики ОСОБА_4 як матері та особистості в цілому, на надав будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність виняткових обставин, на підставі яких дитина може бути розлучена з матір'ю.

Матеріали справи навпаки спростовують доводи ОСОБА_2 щодо недбалого ставлення до своїх батьківських обов'язків ОСОБА_4, яка має негативну поведінку, зловживає спиртними напоями, не має самостійних доходів, не працює, не виконує обов'язків по вихованню і утриманню сина.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_4 з 14 вересня 2015 року працює на посаді продавця, з окладом 2 500,00 грн., також отримує за рішенням суду аліменти на утримання дитини. За місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 характеризують ОСОБА_4 як гарну матір, яка піклувалася сином (а.с. 7, 183 - 185, 186, 188, 253, том 1).

Проте, що стосується даних, які містяться в матеріалах справи щодо особи батька, то судом апеляційної інстанції з показань, наданих свідками - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в суді першої інстанції, встановлено, що між батьками дитини склалися неприязні стосунки, систематично виникали сварки з приводу місця проживання дитини.

Так з висновку старшого ДІМ Ізюмського МВ ГУМВС України в Харківській області майора міліції ОСОБА_13, затвердженого начальником Ізюмського МВ ГУМВС України в Харківській області полковником міліції Пономар М.Г., від 09 жовтня 2014 року вбачається, що в ході проведення перевірки встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виник конфлікт, в ході якого останній розмовляв на підвищених тонах. Зважаючи на що ОСОБА_2 винесено офіційне застереження про неправомірність протиправної поведінки у відношенні ОСОБА_4 Також ОСОБА_2 було отримано та підписано офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї. (а.с. 15, 20, том 1).

Зважаючи на наведене колегія суддів вважає, що між батьками склалися неприязні відносини, їх сумісне перебування з дитиною може негативно впливати на його психічний, духовний та емоційний стан.

Вказані доводи ОСОБА_2 стосовно негативної характеристика ОСОБА_4 не доведені та спростовані матеріалами справи. ОСОБА_2 не надано доказів про наявність виняткових підстав для визначення місця проживання дитини з батьком.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав їм належної оцінки, та правильно врахував, що для визначення місця проживання дитини з батьком необхідно встановити наявність для цього визначених у законі підстав, якім б створювали переваги одного із батьків над іншим щодо місця проживання дитини.

Аналогічна правова позиція викладена у рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2013 року по справі № 6-36601св13.

На підставі викладеного, керуючись принципом 6, проголошеним Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 153, ч.1, 2 ст. 155, ч. 2, 3 ст. 157, ч. 2 ст. 159, ст. 160, ч. 1, 2 ст. 161 СК України, ст.ст. 10, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 60, п.1 ч.1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 303, 304, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.Г. Гальянова

Н.О. Міненкова