Справа № 344/7214/14-ц
Провадження № 2/344/824/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування квартири у добросовісного набувача,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 05/01/2007 р. позивачка придбала у ТзОВ «Свіча» квартиру АДРЕСА_1 від 23/03/2013 р. 23/03/2013 р. невідома особа шляхом підроблення свідоцтва САВ №225176, витягу №866668 від 11/03/2009 р. уклала договір купівлі-продажу спірної квартири №504 від 23/03/20013р. з ОСОБА_3, посвідчений нотаріусом ОСОБА_5 22/07/2013 р. ОСОБА_3 уклав договір з ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом ОСОБА_6 №745. Тому позивачка просила суд витребувати у добросовісного набувача ОСОБА_4 спірну квартиру.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов з підстав, що в ньому зазначені. Позивачка та її представник надала суду пояснення про те, що на даний час власником спірної квартири зареєстровано ОСОБА_4

Представник відповідача подав суду письмове заперечення проти позову, в якому просив в позові відмовити.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "ОСОБА_7 проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "ОСОБА_8 проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Тому відповідачі та їх представники зобов`язані періодично з`являтися до суду для ознайомлення з судовим провадженням та його станом; відповідачі належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду спору за їх участі. Обґрунтованих клопотань про оголошення перерви чи відкладення судового засідання від сторін та їх представників не надійшло. Отже відповідачі реалізували своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у відповідачів було достатньо часу для подання суду доказів та обґрунтування їх заперечення і спростування позову. Клопотань про повідомлення будь-яких учасників за будь-якими іншими адресами до суду вони не подали.

Судом встановлено наступні обставини.

23/03/2013 р. позивачка та ТзОВ «Свіча» уклали договір купівлі-продажу спірної квартири.

23/03/2013 р. складено заяву від імені позивачки щодо повідомлення нотаріусу про те, що спірна квартира є особистою власністю позивачки.

Відповідно до висновку експерта від 31/10/2013 р. №09/03-509 підпис від імені позивачки на договорі №504 від 23/03/2013 р. та на заяві від 23/03/2013 р. виконаний не позивачкою, а іншою особою.

11/03/2009 р. видано свідоцтво, відповідно до якого позивачку зареєстровано власником спірної квартири.

13/03/2009 р. видано витяг, відповідно до якого позивачку зареєстровано власником спірної квартири.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_8 подала письмове заперечення проти позову, в якому висловила правову позицію щодо суті спору, відповідно до якої у зв`язку з презумпцією правомірності правочину, положенням ст. 388 ЦК України, неможливістю для відповідача встановити справжність підпису, запереченням експертизи за постановою слідчого в кримінальному провадженні.

Також представник відповідача висловила припущення про те, що висновок експертизи про підроблення підпису позивача є підставою для визнання його недопустимим доказом.

Так відповідно до п. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В КПК України передбачено право для будь-якої сторони надати висновок експерта до матеріалів провадження, а також відповідне дослідження може бути проведено з ініціативи органу досудового слідства, за ухвалою суду.

Разом з цим в ст. 143 ЦПК України вказано, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Однак ні відповідач, ні його представник не подали суду клопотання про призначення експертизи для встановлення в такий спосіб обставин підроблення підпису позивача на спірних документах, які заперечуються представником відповідача.

При цьому позивачка та її представник надала пояснення перед судом про те, що зазначені підписи не виконано позивачкою та надали суду висновок експерта, складений за постановою слідчого в межах кримінального провадження про встановлення вказаних обставин.

В свою чергу відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Процесуальним законом не передбачено заборони встановлювати обставини у здійснений позивачем спосіб.

При цьому відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З підстав змагальності, що передбачені в ст. 10 ЦПК України кожна сторона має право надати суду висновок експерта, виготовлений на її замовлення або сторони можуть просити суд призначити судову експертизу.

Будь-якого доказу на спростування позову відповідачі та представник відповідача суду не надали.

Разом з цим представник позивача та позивач просили суд витребувати спірне майно у добросовісного набувача на підставі положення п. 3 ст. 388 ЦК України, відповідно до якої, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Однак спірне майно не вибуло безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

За умови нотаріального посвідчення правочину щодо відчуження спірної квартири ОСОБА_3 встановлено юридичну вірогідність вказаного правочину.

В ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже відповідно до зазначеного та з підстав, вказаних в ст.ст. 10, 11, 60, 131 ЦПК України саме на позивача покладався обов`язок спростування вказаної презумпції та правомірності правочину.

В ст. 204 ЦК України передбачено особливу форму спростування спірного правочину у спосіб визнання його судом недійсним або доведення нікчемності правочину та застосування наслідків такої нікчемності.

Однак позивач та її представник просили суд залишити позов без розгляду в частині встановлення недійсності правочину з ОСОБА_3 та між ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Також в п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України імперативно вказано, що суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Таким чином позов залишено без розгляду у відповідній частині саме за наполяганням позивачки та її представника.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім цього Відповідно до змісту договору від 22/07/2013 р. ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 спірну квартиру за 255029,00 гривень.

23/03/2013 р. нотаріально посвідчено правочин купівлі-продажу, який, відповідно до пояснень позивача та його представника вчинила третя особа, не встановлена слідством, яка відчужила спірну квартиру в рахунок 214000 гривень. Вказаний договір законом відноситься до оплатних договорів.

Про визнання вказаного правочину недійсним позивачка не просила суд. Позивачка не просила суд про застосування наслідків нікчемності правочину.

Позивачка надала пояснення про вибуття спірної квартири з її власності у спосіб вчинення злочину.

Так В постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналогічне положення вказано і в справі «Сокуренко і Стригун проти України»

(Заява № 29458/04 та N 29465/04).

Отже обставина вчинення злочину може бути встановлена виключно в порядку і спосіб, що передбачені законом. Даному суду не належить компетенція на встановлення події і складу злочину.

Також в судовому засіданні позивачка та її представник надали пояснення про те, що кримінальне провадження здійснюється за фактом втрати бланків реєстратором, а не за фактом підроблення документів щодо відчуження спірного майна чи безпосередньо щодо викрадення майна позивача тощо.

Так позов полягав у витребуванні спірного майна, яке позивач вважає своїм від особи, яка на даний час офіційно зареєстрована власником спірного майна, утримує його.

Отже власником спірного майна зареєстровано саме відповідача, якому відповідно до законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і належить право на подання віндикаційного позову. Відповідач ОСОБА_4 є власником спірного майна до часу, поки у спосіб встановлений законом судом не буде спростовано відповідні правові підстави. Однак позивач та її представник не просили суд про встановлення факту незаконності реєстрації власності на спірне майно за ОСОБА_4 а просили відібрати у нього відповідне майно.

Однак відповідач ОСОБА_4 утримує спірне майно на підставі договору від 22/07/2013 р., за яким ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 спірну квартиру за 255029,00 гривень.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так на неодноразові запитання суду позивачка та її адвокат надали суду пояснення про те, що на даний час спірну квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 Вказана обставина також не заперечена представником ОСОБА_4

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Отже відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» держава Україна визнає за відповідачем ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру до того часу, поки не буде скасовано правову підставу такої зазначеної державної реєстрації та саму реєстрацію.

Доказом нікчемності правочинів від 23/03/2013 р. та, від 22/07/2013 р. з підстав, що встановлені в ст. 228 ЦК України та відповідно до ст. 369 КПК України є виключно вирок суду.

Такого вироку позивач та його представник суду не надали.

Однак в п. 2 ст. 59 ЦПК України вказано, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім цього в судовому засіданні представник позивача неодноразово надав пояснення про те, що позивачем пред`явлено віндикаційний позов, яким є позов неволодіючого власника. Однак відповідно до ст. 182, 210 ЦК України, ст.ст. 3, 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухомі речі підтверджується виключно записом в державному реєстрі речових прав.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже позивач не просив суд про визнання будь-якого зі спірних правочинів недійсними, не просив суд про застосування наслідків нікчемності правочину та не надав доказу нікчемності спірних правочинів.

Таким чином позивач просив суд відібрати нерухому річ у особи, яка зареєстрована власником нерухомої речі, без належних на те доказів вчинення злочину щодо позивача.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Однак ОСОБА_4 не є особою, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа спірним майном. Навпаки він придбав спірне майно на основі нотаріально посвідченого правочину з ОСОБА_3

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Так відповідно до ст. 369 КПК України обвинувачення по суті у вчиненні злочину викладається у формі вироку.

Позивачка та її представник не надали суду доказу ухвалення вироку щодо ОСОБА_3, ОСОБА_4 або будь-якої іншої особи, яка викрала у позивача квартиру чи у інший спосіб, що передбачений в КК України протиправно заволоділа її майном.

Також позивачем не доведено обставини, що невстановлена особа відчужила спірне майно від її імені.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Отже порядок та правові підстави відшкодування шкоди, заподіяної злочином передбачено законом у порядку та в спосіб, що визначені законом.

Крім цього позивачка просила суд витребувати спірну квартиру у спосіб зобов`язання відповідача повернути її. Таким чином позивачка просила суд про ухвалення зобов`язального за характером рішення. Виконання судових рішень зобов`язального характеру здійснюється в порядку, передбаченому в ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» і полягає не у відібранні спірної речі, а у зобов`язанні відповідача здійснити дію. В свою чергу відібрання житла і виселення із житла може бути здійснено виключно на підставі відповідної резолюції суду в резолютивній частині судового рішення, про що позивач не просив суд. Отже зобов`язання відповідача здійснити дію не здатне забезпечити мету, яку вказує в позові позивач щодо передачі йому спірної квартири. Однак складовою принципу обов`язковості судового рішення, що передбачено положеннями ст. 129 Конституції України є можливість його примусового виконання державним виконавцем. Проте Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено можливості виконання судового рішення про відібрання майна у спосіб зобов`язання відповідача.

При цьому відібрання житла, яким є спірна річ також має свої особливості, що визначені положеннями ЖК України.

Отже позивачка просила суд про ухвалення судового рішення, яке заздалегідь не може бути виконано. Однак судове рішення повинно вирішити спір, а не породжувати нові спори, в тому числі і щодо його виконання.

Так відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України, вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_4, шляхом зобов`язання його повернути квартиру, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський