Справа №265/5155/15-ц
Провадження №2/265/52/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Щербіна А.В., за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення неправомірним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, треті особи - Завідуюча Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» - Сіверська Марина Геннадіївна, ОСОБА_3, Головне управління Державної казначейської служби в Донецькій області

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2015 року, ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріполя Донецької області із позовом до Сектору медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області. В обгрунтування позову зазначила, що на підставі наказу №113 від 09 липня 2012 року Відповідач прийняв її на роботу на 0,25 ставки лікарем-терапевтом стаціонару за зовнішнім сумісництвом, а наказом №208 о/с від 06.12.2013 року відповідач перевів її на 0,5 ставки за сумісництвом з 09.12.2013 р. Вказувала, що звільнення працівника з роботи за сумісництвом провадиться на підставах і в порядку, передбаченому чинним законодавством України (ст.36, 38, 40, 41 КЗпП України та ін.), а також додатковими підставами для звільнення працівника з роботи за сумісництвом є: прийом на роботу, тобто на місце сумісника, іншого працівника, який не є сумісником та обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, встановлені колективним договором, а також трудовим договором по основним місцем роботи. Але, в її випадку, Відповідач в порушення вимог чинного законодавства, 01 липня 2015 року звільнив її з роботи за сумісництвом у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника - ОСОБА_3, яка так само, як і вона є сумісником.

Наголошувала, що ОСОБА_3 була прийнята на роботу на її посаду (лікарем терапевтичного відділення стаціонару) не за основним місцем роботи, а на роботу за внутрішнім сумісництвом, так як за основним місцем роботи ОСОБА_3 працює лікарем поліклініки. Крім того зазначало, що у тексті спірного наказу про її звільнення, Відповідач з метою введення її в оману вказав, що вона звільнена у зв'язку «з прийняттям на цю посаду постійного працівника». Отже, її - зовнішнього сумісника, звільнили у зв'язку з прийомом на роботу іншого сумісника, а не в зв'язку з прийомом на роботу іншого працівника, який не є сумісником, тобто таке звільнення суперечить вимогам закону.

Вважала, що фактично приводом для її звільнення послужила та обставина, що 26 червня 2015 роки вона подала заяву про надання їй планової щорічної відпустки з 09 липня 2015 року та просила виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу, що передбачено і діючим законодавством та умовами Колективного договору. Проте, в.о. завідуючої сектором медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області вирішила звільнити її для того, щоб таким чином заощадити кошти, які необхідно було б їй виплачувати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення у зв'язку з плановою відпусткою. Отже, саме з цієї причини на її посаду було прийнято іншого працівника - теж сумісника, якого в наказі завуальовано називають як «постійний працівник», а не працівник, який працює за внутрішнім суміщенням.

Також вказувала, що внаслідок неправомірних дій відповідача, їй було завдано моральна шкоду, яку вона оцінює в 1000 гривень.

Посилаючись, зокрема на ст.ст.233, 235, 237-1 КЗпП України, просила суд: визнати протиправним (незаконним) та скасувати Наказ №46 о/с від 01 липня 2015 року про її звільнення з роботи; відновити її на роботі з дня звільнення, тобто з 01.07.2015 року на посаді лікаря-терапевта стаціонару за зовнішнім сумісництвом; стягнути з Відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02 липня 2015 року з дня винесення рішення суду про поновлення на роботі; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1000 гривень.

22 жовтня 2015 року, за клопотанням представника Відповідача, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Головне управління Державної казначейської служби в Донецькій області, оскільки позивачем заявлена вимога про стягнення грошових коштів з державної установи.

Також, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, за ініціативою представника позивача, залучено головного лікаря Сіверську М.Г., оскільки рішення по справі може вплинути на її права та обов'язки. Крім того, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, за ініціативою суду, залучено ОСОБА_3, оскільки позивачем заявлена вимога про поновлення на посаді, яку на цей час займає ОСОБА_3

19 листопада 2015 року, ухвалою суду, на підставі заяви позивача ОСОБА_1, позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача моральної шкоди залишенні без розгляду.

21 січня 2016 року, судом проведена заміна Відповідача - з Сектору медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області на Державну установу «Територіальне медичне об'єднання МВС України по Донецькій області» (надалі - ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області).

Відповідач подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» є правонаступником Сектору медичного забезпечення ТУ МВС України в Донецькій області, та заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходячи з наступних підстав.

Відповідно до наказу начальнику ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області №113 о/с від 09.07.2012 року ОСОБА_1 09.07.2012 була призначена за сумісництвом на посаду лікаря-терапевта стаціонару лікарні з поліклінікою при Маріупольському МУ ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області на 0,25 ставки. На той час поліклініка лікарні Маріупольського МУ знаходилась за адресою: вул.Георгіївська, б.70, м.Маріуполь, а стаціонар - за адресою: вул.Пашковського, б.4, м.Маріуполь. У зв'язку з тим, що основне місце роботи ОСОБА_1 знаходилось за тією ж самою адресою, що і стаціонар лікарні Маріупольського МУ (тобто в одній будівлі), що було дуже зручно для ОСОБА_1, остання і була прийнята на роботу за сумісництвом.

09 грудня 2013 року ОСОБА_1 була переведена на 0,5 ставки за тією ж посадою, згідно із наказом начальника ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області від 06.12.2013 року №208 о/с.

У зв'язку з організаційно-штатними змінами 13.03.2015 ОСОБА_1 була переведена на 0,5 ставки лікаря-терапевта терапевтичного відділення стаціонару лікарні з поліклінікою ГУ МВС в Донецькій області за сумісництвом.

Наказом СМЗ ГУ МВС в Донецькій області від 30.04.2015 №18, всі установи охорони здоров'я Головного управління були підпорядковані Сектору медичного забезпечення Головного управління.

З 01 квітня 2015 року стаціонарне відділення та частина поліклініки розташувалась на території залізничної лікарні за адресою: вул.Новороссійська, буд.28, м. Маріуполь. Проте, Позивач, ще деякий час працювала у лікарні за попередньою адресою - вул. Пашковського, буд. 4, м. Маріуполь.

У зв'язку з тим, що після переїзду стаціонару лікарні ОСОБА_1 стало незручно добиратись до вул.Новороссійська, робочий день за основною посадою у неї закінчувався о 14:30 год., графік роботи за сумісництвом їй було встановлено тільки з 15:30 год.

В той же час, в силу тимчасових труднощів виробничого характеру прийом пацієнтів (обстеження, виконання процедур) здійснювався до 15:42 год. Тобто, після 16:00 год. в лікарні пацієнтів практично немає.

Після виходу на роботу ОСОБА_1 з відпустки, з нею керівництвом СМЗ ГУМВС в Донецькій області неодноразово обговорювалось питання щодо прийому на повну ставку лікаря-терапевта терапевтичного відділення стаціонару як працівника на постійну основу.

01 липня 2015 року до керівництва СМЗ Головного управління надійшла заява від лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення поліклініки ОСОБА_3 про переведення її на постійне місце роботи на посаду лікаря-терапевта терапевтичного відділення стаціонару.

В цей же день, наказом СМЗ Головного управління МВС України в Донецькій області від 01.07.2015 року №46 о/с ОСОБА_1 була звільнена п.1 ст.43-1 КЗпПУ (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації) у зв'язку з прийняттям на цю посаду постійного працівника, а наказом СМЗ Головного управління МВС України в Донецькій області від 02.07.2015 №47 о/с на посаду лікаря терапевта дільничного терапевтичного відділення поліклініки лікарні з поліклінікою м.Маріуполь СМЗ Головного управління з 02.07.2015 було переведено ОСОБА_3

Також зазначили, що доводи позивача про те, що фактично на займану нею за сумісництвом посаду було переведно іншого сумісника - ОСОБА_3 не відповідають фиктичним обставинам справи. Як вже було вказано вище, наказом СМЗ Головного управління МВС України в Донецькій області від 02.07.2015 №47 о/с на посаду лікаря терапевта дільничного терапевтичного відділення поліклініки лікарні з поліклінікою м.Маріуполь СМЗ Головного управління у Донецькій області з 02.07.2015 року було переведено ОСОБА_3 Як вбачається з тексту наведеного наказу, а також із копії трудової книжки - ОСОБА_3 у даному випадку є працівником, якого прийнято на повну ставку лікаря-терапевту терапевтичного відділення стаціонару лікарні з полікіникою м.Маріуполь СМЗ ГУ УМВС України в Донецькій області, отже посилання ОСОБА_1 на той факт, що ОСОБА_3 у даному випадку також займає посаду, на яку її було переведено наказом № 47 о/с від 02.07.2015 року, в якості сумісника є необгрунтованими. Той факт, що ОСОБА_3 у даному випадку було фактично «переведено», а не «прийнято» на посаду, у данному випадку не має правового значення у спірних правовідносинах, оскільки з правового аналізу ст.43-1 КЗпП України вбачається, що підставою для звільнення особи, яка обіймає посаду за сумісництвом є саме прийняття на цю посаду іншого працівника «який не є сумісником». У даному випадку вказана обставина має визначальне значення для звільнення працівника, який обіймає цю посаду за сумісництвом. Той факт, що ОСОБА_3, обіймала посаду лікаря-терапевта дільничного терапевтичного віділення лікарні м.Маріуполь СМЗ ГУМВС України в Донецькій області була саме переведена на посаду лікаря-терапевта терапевтичного відділення стаціонару лікарні з полікліникою обумовлен підпорядкованістю наведених медичних закладів одній державнй учтанові - СМЗ ГУМВС України в Донецькій області. Просили суд, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні, позовні вимоги не визнала, в їх задоволенні просила відмовити.

Треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечували.

Представник третіх осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_3 - адвокат Краснова І.О., в судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог також заперечувала.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третіх осіб, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу начальнику ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області №113 о/с від 09.07.2012 року ОСОБА_1 з 09.07.2012 була прийнята на посаду за сумісництвом на посаду лікаря-терапевта стаціонару лікарні з поліклінікою при Маріупольському МУ ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області на 0,25 ставки /а.с.7/.

Відповідно до наказу начальника ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області від 06.12.2013 року №208 о/с, ОСОБА_1 була переведена з 09 грудня 2013 року на 0,5 ставки за тією ж посадою за сумісництвом /а.с.8/.

Наказом СМЗ ГУ МВС в Донецькій області від 30.04.2015 №18, ОСОБА_1 була переведена на 0,5 ставки лікаря-терапевта терапевтичного відділення за сумісництвом стаціонару лікарні з поліклінікою ГУ МВС України в Донецькій області /а.с.8/.

Пункт 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 р. №43 передбачає, що сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно.

Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 р. №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» передбачає, що тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1, остання з 01.01.2012 року була прийнята на посаду та по теперішній час працює завідуючою денного стаціонару для лікування осіб, які постраждали при аварії на ЧАЕС /а.с.59/.

Згідно графіку роботи ОСОБА_1 у міської лікарні №4 ім.І.К.Мацука за період з січня 2015 року по червень 2015 року, робочий день позивача в середньому тривав з 8:00 години до 14:00 або 14:30 години, тобто тривалість робочого дня становила близько 6,5 годин /а.с.56/.

Тобто основним місцем роботи ОСОБА_1 є робота на посаді завідуючою денного стаціонару для лікування осіб, які постраждали при аварії на ЧАЕС у КУ «Маріупольській міській лікарні №4 ім.І.К.Мацука», а робота на посаді лікаря-терапевта терапевтичного відділення за сумісництвом стаціонару лікарні з поліклінікою ГУ МВС України в Донецькій області повинна виконуватися ОСОБА_1 у вільний від основної роботи та не перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день.

Стаття 7 КЗпП України зокрема передбачає, що додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

Відповідно до п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 р. №43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Наказом завідувача СМЗ Головного управління МВС України в Донецькій області від 01.07.2015 року №46 о/с, ОСОБА_1 була звільнена з посади лікаря-терапевта терапевтичного відділення за сумісництвом стаціонару лікарні з поліклінікою ГУ МВС України в Донецькій області з 01.07.2015 року, у зв'язку з прийняттям на цю посаду постійного працівника /а.с.11/.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для видання вказаного наказу стала заява ОСОБА_3 про переведення її на посаду лікаря-терапевта терапевтичного відділення за сумісництвом стаціонару лікарні з поліклінікою ГУ МВС України в Донецькій області з 02.07.2015 року /а.с.79/.

Також з матеріалів справи вбачається, що основним місцем роботи ОСОБА_3 до 02.07.2015 року була посада лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення поліклініки лікарні м.Маріуполь СМЗ ГУ МВС України в Донецькій області, а з 02.07.2015 року основним місцем роботи стала посада лікаря-терапевта терапевтичного відділення стаціонару лікарні з поліклінікою СМЗ ГУ МВС України в Донецькій області /а.с.77/.

Згідно табелю робочого часу ОСОБА_3 у СМЗ ГУ МВС України в Донецькій області з липня по вересень 2015 року, робочий день ОСОБА_3 становив 7,7 години за ставкою 1,0.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що ОСОБА_3 до 02.07.2015 року працювала на посаді лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення поліклініки лікарні м.Маріуполь СМЗ ГУ МВС України в Донецькій області неповний робочій день або за сумісництвом суду не надано.

Таким чином, суд вважає не обгрунтованим посилання позивача та його представника, що ОСОБА_3 була прийнята на роботу на посаду лікаря-терапевта терапевтичного відділення стаціонару не за основним місцем роботи, а на роботу за внутрішнім сумісництвом, оскільки це не відповідає матеріалам справи.

При цьому, на думку суду, зі змісту ст.7, 21, 43-1 КЗпП України, п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 р. №43, вбачається, що підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з сумісником є укладання трудового договору, у тому числі і за наслідками переведення, з працівником, для якого посада сумісника буде основним місцем роботи, а також у зв'язку з обмеженнями сумісництва через особливі умови та режим праці, зокрема графіком роботи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не була сумісником, а графік роботи ОСОБА_1 за основним місцем роботи не дозволяв їй виконувати роботу за на посаді лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення поліклініки лікарні м.Маріуполь СМЗ ГУ МВС України в Донецькій області згідно встановленого в терапевтичному відділенні графіку. Суд вважає, що лише у власника або уповноваженого ним органу, виходячи з організаційної або виробничої необхідності та обмежень передбачених чинним законодавством, є виключне право визначати, які роботи та в який час можуть виконуватися за сумісництвом, а які ні.

При цьому, на думку суду, вказане право не може обмежуватися лише фактом укладання трудового договору з працівником, виключаючи можливість переведення працівників з інших посад, оскільки б це обмежувало права власника або уповноваженого ним органу впливати на організацію праці, створення умов для зростання продуктивності праці шляхом підбору кадрів.

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи представника позивача, що чинне законодавство передбачає звільнення з суміщуваної роботи лише у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а не переведення іншого працівника.

Крім того, суд вважає безпідставним твердження представника позивача, що для звільнення з суміщуваної роботи сумісника, необхідний доконаний факт прийняття на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а не триваюча дія, оскільки перебування декількох осіб на однієї і тієї ж посаді та виконання роботи в межах одного трудового договору, чинним законодавством не передбачено та суперечить змісту ст.ст.21, 30, 47, главам IV, VI, VII КЗпП України.

До того ж, звільнення ОСОБА_1 відбулося в день написання ОСОБА_3 заяви про переведення, а безпосереднє переведення на посаду ОСОБА_3 відбулося одразу наступного дня, після звільнення позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення позивача ОСОБА_1 було проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 213-215, 218, 223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення неправомірним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, треті особи - Завідуюча Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» - Сіверська Марина Геннадіївна, ОСОБА_3, Головне управління Державної казначейської служби в Донецькій області - відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

3. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Щербіна