Справа № 752/985/16-ц
Провадження № 2/752/2258/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.04.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и в:

у січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. За вказаною адресою також зареєстрований та проживає відповідач, який є її колишнім чоловіком. Шлюб з ним розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.04.2011 р.

З часу розірвання шлюбу позивач неодноразово та наполегливо пропонувала відповідачу виселитися з належної їй квартири, проте ОСОБА_2 добровільно не погоджується залишити зазначену квартиру. Оскільки, на думку позивача, подальше проживання сторін у справі в одному житловому приміщенні неможливо, позивач просить виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав.

Відповідач в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти виселення без надання іншого житлового приміщення.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, зазначивши, він є співвласником спірної квартири.

Третя особа - ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що вона є співвласником спірної квартири.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, третіх осіб та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 07 травня 1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу у них народилися діти - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2011 року шлюб, укладений між сторонами у справі, розірвано. (а.с. 5)

Квартира АДРЕСА_1 є трикімнатною, житловою площею 39,6 кв.метри, загальною площею 58,2 кв.метри. На підставі договору купівлі-продажі, посвідченого 16 липня 20102 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю., зазначена квартира належала на праві власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 (треті особи) та ОСОБА_6 (матері позивачки) (а.с. 7)

30 липня 2002 року ОСОБА_6 подарувала належну їй 1/3 частку спірної квартири ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. (а.с. 6)

Згідно довідки форми 3, виданої 18.11.2015 р. ТОВ Фірма "Квартет "ЛТД", у зазначеній квартирі зареєстровані з 20 серпня 2002 року ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а з 11 жовтня 2005 року - ОСОБА_2 (а.с. 10)

Позивач посилається на те, що у зв"язку з розірванням шлюбу, відповідач, як член сім'ї власників житла, також не може у подальшому проживати у спірній квартирі, оскільки його право на проживання в цій квартирі є похідним.

Суд вважає, що такі доводи позивача не ґрунтуються на законі.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).

У разі виникнення спору між власником та членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст.. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 p.). Подібне у справі № 6- 20552св07 (рішення від 28 травня 2008р.).

Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах: № 6- 10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом,встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються ст. ст. 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - ст. ст. 158 - 170 ЖК УРСР, а також гл. 59 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-158цс 14 від 5 листопада 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

«Член сім'ї» - це «наскрізний» суб'єкт декількох галузей права». При цьому в різних галузях права, а нерідко і в окремих нормативних актах у межах однієї галузі коло членів сім'ї визначається по-різному. У свою чергу, залежно від вирішення питання про суб'єктний склад сім'ї визначається коло учасників сімейних відносин, носіїв комплексу сімейних особистих та майнових прав і обов'язків.

Поняття близьких родичів та членів сім'ї міститься у п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК. До них зокрема, належать: чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Таким чином, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3, діти сторін у справі є власниками квартири АДРЕСА_1, то відповідач ОСОБА_2 має право на проживання у цій квартирі як член сім'ї власника - ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Таким чином, розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є підставою для його виселення, оскільки відповідач щодо позивача ОСОБА_1 залишається колишнім членом сім'ї.

Виселення відповідача можливе лише за підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, проте, в розрізі ст. 57 ЦПК України доказів того, що ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, суду надано не було.

З огляду на наведене, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 321, 334, 383, 391 ЦК України, статтями 109, 156 ЖК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: