АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/6639/16 Головуючий І інстанції Риков М.І.
Справа: № 616/383/16ц
Категорія: трудові Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Кіпенка І.С.,

суддів Пшенічної Л.В., Кружиліної О.А.,

за участі секретаря Брулевича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 15 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів на підставі повної матеріальної відповідальності працівника,

в с т а н о в и л а :

30 травня 2016р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 264 294 грн. 51 коп. та судових витрат в розмірі 2 642 грн. 95 коп.

В обґрунтування свого позову вказував, що ОСОБА_3 з 10.09.2010 року до 06.12.2014 року працювала продавцем у магазині «Михаїл», який розташований по вул. Паркова (колишня вул. Леніна), буд. 20, смт. Великий Бурлук, Великобурлуцького району, Харківської області за трудовим договором, укладеним з фізичною особою підприємцем ОСОБА_2

13 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

04 та 05 листопада 2014 року в результаті ревізії підзвітних відповідачеві товарно матеріальних цінностей, виявлено недостачу товарно грошових цінностей на суму 102 574 грн. 47 коп., та 198 550 грн., серед яких дольова частина ОСОБА_3 складає відповідно 28 487 грн. 02 коп. та 139 000 грн. 00 коп.

Вказував, що недостача грошових цінностей виникла в результаті складання особистого боргу (особистого запозичення із каси підприємства), що виник з 18.07.2014 року по 04.11.2014 року та недостачі грошових цінностей, що виникла в результаті умисного внесення виправлень до сум виручки і загальних сум у внутрішній документації за період з 18.07.2014 року по 04.11.2014 року та в період з 23.06.2011 року по 17.07.2014 року. Відповідно до ст.625 ЦК України позивачем нараховані відсотки річних та інфляційних витрат. Загальна сума коштів, що підлягає стягненню із відповідача становить 264 294 грн. 51 коп.

В судовому засіданні першої інстанції ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник позов не визнали, за його недоведеністю.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 15 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області оскаржив у апеляційному порядку.

Посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення скасувати і постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Судова колегія, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, вважає що вона задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 13.09.2010 року (а.с.08-09) працювала на посаді продавця продовольчих і непродовольчих товарів з 13.09.2010 року по 07.05.2015 року в магазині, власником якого є фізична особа підприємець ОСОБА_2

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на акти інвентаризації в магазині «Михаїл» від 04.11.2014 року та від 05.11.2014 року згідно яким виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей та які відобразили як борг населення, особистий борг продавців та недостача грошових цінностей, що виникла в результаті умисного внесення виправлень до сум виручки. Дольова частина боргу відповідача ОСОБА_3 визначена як 28 487 грн. 02 коп. та 139 000 грн. 00 коп. (а.с. 11-18).

Судовим розглядом встановлено, що в магазині крім відповідачки працювали інші продавці які будучи допитані в судовому засідання у якості свідків пояснювали, що брали в магазині товар в рахунок заробітної плати, а також з дозволу власника магазину, відпускали товар покупцям в борг. По змінам акти приймання-передачі не складалися, товар, гроші не рахувались. Під час ревізії 04 та 05 листопада 2014 року в магазині було виявлено недостачу. При ревізії у внутрішній документації були виявлені виправлення цифр, але хто це міг зробити не відомо. Договір колективної матеріальної відповідальності не складався.

Відмовляючи у задоволені позову за його недоведеністю суд обґрунтовано виходив з встановлених обставин справи, що інвентаризацію в магазині проводили продавці разом з власником магазину, при цьому в період проведення інвентаризації магазин продовжував працювати, підписи в актах стоять продавців та позивача, до інвентаризації магазину незалежний оцінювач не залучався, протокол за результатами проведеної інвентаризації (ревізії) не складався, хоча саме протокол є документом, в якому мають бути зафіксовані результати проведеної інвентаризації, тому досліджені в судовому засіданні акти від 04.11.2015 року та 05.11.2015 року на думку суду не можуть слугувати належним доказом нестачі товарів. Акти, подані позивачем не містять відповідних реквізитів (артикулів товарів) та інформації щодо проведеної інвентаризації, не встановлено кількість та вартість товару в інвентаризаційному описі, які мають знаходитись у магазині відповідно до фінансових документів, не зазначено фактична наявність товару та його ціна. За відсутності даних про дійсне, належне, проведення інвентаризації матеріально-технічних цінностей в магазині, підпис відповідача на актах не може свідчити про завдання позивачу збитків. Також, позивачем не надано доказів саме яких матеріальних цінностей виникла недостача або їх розтрата чи незбереження.

Вирішуючи спір, районний суд повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте з наданих позивачем доказів суду не можливо зробити висновок щодо наявності вини відповідачки у заподіяній матеріальній шкоді позивачу та розмір її відповідальності.

За змістом ч. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992р. N14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", керуючись вимогами цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 1353, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи з посиланням на проведення почеркознавчої та технічної експертизи в кримінальній справі, - безпідставні, та висновків суду не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведена наявність причино-наслідкового зв'язку між діями відповідача та заподіяній йому шкоді.

З врахуванням наведеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які привели або могли привести до неправильного вирішення справи, оскільки рішення судом першої інстанції постановлено відповідно до вимог закону.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315,317,319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - І.С. Кіпенко

Судді - Л.В. Пшенічна

ОСОБА_4