Єдиний унікальний номер № 236/1851/16-ц
Номер провадження 2/236/801/16
30 вересня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мірошниченко О.В.
за участю секретаря Безорчук А.О.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно,
26 липня 2016 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю виробничого призначення, загальної площею 72,3 кв.м, розташовану за адресою: Донецька область місто Лиман (колишній ОСОБА_4), вул. Деповська (колишня Ведя), буд 14а, обґрунтувавши свої доводи тим, що між нею та відповідачем 14.02.2007 року, був укладений договір купівлі-продажу даної будівлі, який нотаріально не був посвідчений у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 ухилилася від явки до нотаріуса, нотаріальне посвідчення угоди не відбулося. ОСОБА_2 просила визнати дійсним зазначений договір купівлі-продажу та визнати право власності на будівлю виробничого призначення.
В засідання суду позивач ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи в судові засідання не зявлялась (а.с.27,38,45,49).
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, який діє на підставі договору пронаданя юридичної допомоги та ордеру (а.с. 33-34), підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, навів доводи аналогічні викладеним в позовній заяві. Зазначив, що у звязку з тим, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору та частково його виконали, а відповідач ухиляється від нотаріально посвідчення договору купівлі-продажу на нежитлову будівлю виробничого призначення, тому вважає, що за ОСОБА_2 може бути визнане право власності на житловий будинок відповідно до положень ст. 220 ЦК України. Причину того, що договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, обґрунтував юридичною неосвідченістю позивача.
Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не з'явилася.
Про необхідність явки в судові засідання відповідач повідомлялась належним чином у спосіб, визначений абз. 4 ч. 5 ст. 74 ЦПК України шляхом направлення судової повістки відповідачу - фізичній особі, яка не має статусу підприємця, за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно копії паспорта відповідача ОСОБА_3 (а.с 9,10,11), остання зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Судові повістки направлені за місцем реєстрації відповідача повернулись з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання" (а.с.37,46). Представник позивача ОСОБА_1 суду повідомив про те, що відповідач ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання не мешкає, місцезнаходження її невідоме. В судове засідання призначене на 30.09.2016 відповідач ОСОБА_3 повідомлялась, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, шляхом оголошення у пресі, оголошення про виклик відповідача опубліковане в газеті «Урядовий курєр»№ 176(5796) від 20.09.2016 (а.с.52).
Суд керуючись положеннями ч. 9 ст. 74 ЦПК України приходить до висновку, що відповідач, яка викликається в суд через оголошення у пресі вважається належним чином повідомленою про дату час і місце розгляду справи.
Ухвалою суду від 30.09.2016 прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи.
Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача, встановивши фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом достовірно встановлено і це підтверджується матеріалами справи, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, нежитлова будівля, виробничого призначення, яка розташована за адресою: вул. Деповська (колишня вул. Ведя), буд. 14 А належить ОСОБА_3, на підставі рішення Северо-Донбаського постійно діючого Третейського суду м. Краматорська (а.с.15).
14.02.2007 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної будівлі в простій письмовій формі, який не був нотаріально посвідчений (а.с.13-14).
На підставі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Згідно з ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Судом встановлено, що сторони домовилися, щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу будівлі виробничого призначення і відбулося часткове виконання договору, що підтверджується копією договора купівлі-продажу від 14.02.2007 року (а.с 13-14).
Разом з цим, позивачем ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_1 не надано суду будь яких доказів, яки б свідчили про ухилення відповідача ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення договору.
Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однак суд вважає, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже не створюють прав та обовязків для сторін.
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу будівлі виробничого призначення підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12.
Враховуючи виклдене доходжу до висновку, що вимоги ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання право власності на будівлю виробничого призначення не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 220 ЦК України, ст. 10, 11, 15, 60, 61, 79, 88, ч. 3 ст. 209, 212, 213, 214, 215, 224 ЦПК України, суд,
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю виробничого призначення, позначену на плані літерою А-1, загальної площею 72,3 кв.м, розташовану за адресою: Донецька область місто Лиман (колишній ОСОБА_4), вул. Деповська (колишня Ведя), 14а.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд Донецької області в Апеляційний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення повинно бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Вступна та резолютивна частина рішення проголошена 30 вересня 2016 року.

Повний текст рішення виготовлений у нарадчій кімнаті та підписаний суддею 04 жовтня 2016 року.

Суддя -