АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №755/16631/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6769/2016 /2014
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Побірченко Т.І.
26 травня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва

у складі: головуючої судді Побірченко Т.І.

суддів Барановської Л.В., Панченка М.М. при секретарі Куркіній І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_6 про стягнення грошової компенсації за частку майна у спільній частковій власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_6, в якому просила стягнути на її користь грошову компенсацію в сумі 246 297 грн., яка відповідає ринковій вартості її частки квартири; припинити її право власності на частку у праві спільної часткової власності з дня отримання компенсації в повному обсязі. Посилається на те, що відповідно до Свідоцтва про право власності від 16 січня 2010 року, зі змінами від 18 грудня 2014 року їй належить право власності на 1/3 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 29,2 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м.. Згідно Акту державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві від 15.01.2010 р., Ѕ частина квартири була нею придбана 21.12.2009 року з прилюдних торгів по реалізації арештованого майна. Квартира є спільним майном, співвласником є ОСОБА_5, якому належить Ѕ частина квартири. З моменту придбання позивачем вказаної частини спірної квартири, відповідач, розуміючи, що в однокімнатній квартирі неможливо проживати двом окремим сім'ям, не тільки не захотів домовлятися щодо продажу ОСОБА_4 належної йому частини квартири, але не став взагалі з нею спілкуватися як щодо продажу, так і щодо сумісного користування чи інших варіантів. Відповідач вирішив одноосібно продовжувати користуватися всією квартирою, чинить позивачу перешкоди в користуванні житлом, вимагав рішення суду щодо їївселення в квартиру. Після отримання такого рішення відповідач став обзивати її шахрайкою та чинити самосуд. 10.06.2013 року позивач була вселена в квартиру примусово державним виконавцем. А вже 21.07.2013 року відповідач самовільно, скориставшись її відсутністю, викинув з квартири її меблі та усі речі на загальний балкон та змінив замки у вхідних дверях. З того часу вона не може користуватися квартирою. У зв'язку з цим зверталася до міліції і змушена була орендувати інше житло спочатку для себе, а з жовтня 2014 року ще й для її матері, яку вивезла до Києва із зони АТО. В травні 2015 року на її користь було ухвалено рішення суду про зобов'язання відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою, але на виконання рішення відповідач перешкоджав отримати ключі від квартири, з приводу чого викликалася поліція. Враховуючи такі дії відповідача, неможливість проживати їй в спірній квартирі, ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзіОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що у відповідача є два автомобіля, судом не вжиті заходи щодо перевірки наявності у відповідача відповідного майна та іншого житла.

Заслухавши доповідь судді, пояснення третьої особи та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майнав натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За умовами ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_5 та його сину ОСОБА_8 на підставі договору купівлі - продажу від 11.06.1996 року (т.1 а.с.9).

Згідно акту державного виконавця про проведені прилюдні торги від 15.01.2010 року була реалізована Ѕ частина квартири АДРЕСА_2, що належала на праві власності ОСОБА_8; переможцем прилюдних торгів була ОСОБА_4, якій було видано Свідоцтво від 16.01.2010 року про отримання з прилюдних торгів права власності на Ѕ частини спірної квартири (т.1 а.с.6,7).

Судом встановлено, що реалізацією Ѕ вказаної квартири було виконано вирок Апеляційного суду м. Києва від 02.02.2007 року (залишений без змін ухвалою Верховного Суду України від 10.07.2007 року) про стягнення моральної шкоди з трьох засуджених, серед яких і син відповідача - ОСОБА_8, кожен з яких мав сплатити по 10 000 грн. на користь потерпілої.

Згідно договору дарування частини квартири від 18.012.2014 року ОСОБА_4 подарувала 1/6 частину вказаної квартири ОСОБА_6 (т.1 а.с.169).

Таким чином, на даний час власниками спірної квартири є: ОСОБА_4 - 1/3 частини, ОСОБА_5 - Ѕ частина, ОСОБА_6 - 1/6 частина квартири.

Згідно правового висновку Верховного Суду України (справа № 6-2925 цс 15, постанова від 13.01.2016 року), з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Судом встановлено, що спірна квартира однокімнатна (загальна площа 29,20 кв.м., жила - 17,60 кв.м.), є неподільною річчю. Першочергово квартира була придбана у 1996 році сім'єю і для сім'ї ОСОБА_5 та його сина ОСОБА_8, відповідно з того часу ОСОБА_5 зареєстрований та проживає в цій квартирі, його сім'я на даний час це він та його син, який житла не має.

За умовами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішенняу справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч положенню вищевказаної статті, ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів стосовно того, що ОСОБА_5 має інше житло, чи має фінансову можливість сплатити їй кошти за належну частину квартири.

Натомість встановлено, що відповідач 1932року народження - пенсіонер, отримує пенсію. Доказів наявності в нього іншого житла чи доходу в матеріалах справи не міститься.

Оскільки стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 компенсації за частину квартири становитиме для нього надмірний тягар, що в подальшому може привести до реалізації належної йому частки квартири та відповідно як наслідок позбавлення взагалі житла, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Позовні вимоги належним чином розглянуті судом першої інстанції, всім дослідженим доказам дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення. Підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст. ст. 307,308,313,314,317,319 ЦПК України, колегія,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

В касаційному порядку може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-

Судді-